זיכרונות        -   	סוניה לבקוב

זיכרונות אלו הועברו לכתב מהקלטות זקני היישוב בגליל.
ההקלטות נערכו ע"י אורי שרפמן מבית-גן(יבנאל) והם רכושו הפרטי של בלהה ואורי שרפמן.
ההקלטות נמסרו לארכיון המושבות יבנאל משמר השלושה ובית גן אשר יהיו לתועלת הציבור כולו. 

									תמלל ע"י יואב בוקשטיין

זיכרונות יהודית גפן.
יהודית: אז היינו שמנים, בקיץ כשההובלה אז היה פועל עברי, בחור, אבל אצל, ככה היה לבד.
אורי: איך הייתם עושים את הקמח?
יהודית: לא רחוק מאתנו אז את הכפר הצ'רקסי אז היו מביאים לשמה חיטה ושמה היו טוחנים.
היה כאלה שתמיד היה להם קמח והיו כאלו שעד שהם היו רואים את המעט קמח 
אורי: ולינקה את זוכרת?
יהודית: ולינקה,  היו עושים כביסה היה לכל אחד דוד כזה ומתחת לדוד היה צריך אש אז היינו מכינים מהזבל של הפרות היו אוספים בבוקר ומוסיפים תבן ועושים כאלה פלצלח(פולנית?) ומייבשים את זה בשמש.
אורי: איך מייבשים?
יהודית: על הגגות, וזה היה טובליבו כמו שאומרים ברוסית. זה היה מתייבש והיינו מכניסים את זה במחסן ובזה היינו משתמשים כל השנה. 
אורי: בתור הסקה?
יהודית: ואני ידעתי, התלמדתי דלקות עיניים, אני לא יודעת איך עכשיו אבל שם הילדים מאוד סבלו ממחלות עיניים ואני למדתי והייתי מומחית בין יהודים אפילו בין ערבים, היו באים אליי ערבים מאיזה כפרים היו באים אליי שאני ירפא אותם מעיניים. ופעם אני עומדת ועושה ______ באה ערביה ושואלת ון חכימה(בערבית) אתה יודע מה זה חכימה, ון חכימה אמרתי לה איש ומיד רצתי רחצתי ידיים לבשתי סינור והנה אני חכימה, זהו.
אורי: את הרצפה, לפני שהיו בלטות, איך היו מושכים?
יהודית: לפני שהיה בלטות אז גם את הזבל של הפרות היינו מערבבים עם מים ולפעמים שהיה סיד אז היה צבע יותר יפה והיינו מורחים והיה מתייבש והיה עומד טוב, אפשר לטאטא שיהיה נקי. הייתה איכרה אחת ילמנוביץ, היא לא רצתה להתעסק עם זה. אז אצלה היה בבית כמו ברחוב. יש רק פעם לטאטא והיא לא רצת, זה לא כל כך נעים אך אנו התרגלנו ולא שמנו לב שזה לא נעים. היינו הולכים.
אורי: היה לזה ריח אח"כ?
יהודית: ריח? לא, ריח ממה. בחצר  לא היה ריח(צוחקת?) כמובן בושם יותר נעים אבל כשהיה מתייבש אז כבר לא היה ריח, ככה כולם היינו עושים את זה. אח"כ כעבור כמה שנים אז בא ברון זקן, נכנס לאיש אחד, לאיכר אחד ואמר מה אין בלאטות? אז אמר שיעשו בלאטות, אז עשו חדר אחד, חדר שינה עשינו, רק את החדר הזה עוד כמה שנים, עד שיצאנו גם שמה 19 שנה על המרפסת והמטבח עוד לא היו בלאטות והיינו הולכים אני והבנות שגדלו והבנות היו עושות את זה וזה היה טוב, אני אורמת שזה היה טוב.
אורי: מה היו עושים בעודף החלב?
יהודית: זה או שלא היה כלום חלב או שהייתי עושה גבינה, גבינות כל מיני: גבינה פשוטה, גבינה צבוקרטיז(סוג של גבינה) גבינה קשה. זהו יותר מדי עודף לא היה. מה אצל כולם היו פרות ערביות, אז לא היה כל כך עודף גדול אז חצי שנה לא היה כלום וחצי שנה היה בשביל הבית..........

יהודית: מעיצון ומרדיו מספרים מה שהיה לי לפני ארבעים שנה, אנח חושבת שיספרומה שהיה לפני שישים שנה, לפני ארבעים שנה זה כבר היה טוב אבל אף פעם לא סיפרו מה שהיה לפני שישים שנה, מספרים מה שהיה לפני ארבעים שנה. בכל זאת אני אורמת לך שחיינו ולא ידענו שחסר, לא ידענו, באנו כולנו צעירים וזהו, אז כל מה שהיינו זה היה אצלנו (מציונות)אניזוכרת בעלי היה אומר: יש זמנים טובים נעשה ואני לא רציתי לחכות לזמנים הטובים אז כשהוא היה נוסע אז אני בעצמי הייתי עושה שביל שיהיה שביל ממני עד הטבון, שנה שנייה עשיתי שיהיה שביל מדלת עד החצר, אז כמה הייתי מאושרת מהשביל שאני הייתי עושה, שיהיה לנו שביל. (צוחקים) מאבנים, הייתי סוחבת אבנים כאלו והייתי עושה שביל. 

אורי: מנחם הרשקוביץ, זיכרונות מבית גן.
מנחם: אולם זה לא הכל בידי זה הכל בידי שמים, כשבא ויקטור קון, אינני יודע איפה הוא אם הוא קיים או לא, גם כן פקיד סגן מנהל של פיק"א היה בחיפה והוא טיםל בבירור שלי ויתר החברים שבאו אליו אח"כ. באתי אליו אמרתי לו: שמע אדון קון, עשה לי ערוף, זה נקרא בעברית טובה: תוציא אותי מפה ותיתן לי איפה שתיתן, מסחה, כפר תבור או מנחמיה איפה שתשים אותי רק תוציא אותי מפה, פה זה לא מקום בשבילי, אני מכיר את עצמי אני אדם שקט אני רוצה לשבת במקום שאין עסקים. אומר לי הבאנו אותך בכוונה הנה, עד היום אני לא יודע מה הייתה הכוונה שלו. ונשארתי בבית גן ואני החלטתי, כן בינתיים חזרתי שמה בשבייה יו פרדות שהביאו לחלק לנו ונוספו עוד, עוד עשרה חברים באו להתיישב בבית גן, אז שניים מהם עבדו איתי יחד, תגר זיכרונו לברכה שיוודה לחיים ארוכים וחיים קוך והיתר היו, היה לי בקובסל, עוד היו עשרה שמה התאספו אינני זוכר את כל השמות עכשיו להגיד לך, והתחלנו להתיישב בבית גן. כשבאתי למנחמיה הופיע רוזניק עם דודי ונסע למנחמיה ולקח את הדוד שלי באוטו והביא אותו אליי, ואומר לו איזה קונדיציונה הוא רצה ופולקון(מישהו) כתב לו במכתב שאני רציתי קונדיציונה (תנאים), הדוד שלי אומר לו מה אתה רוצה ממנו הוא לא יודע צרפתית אני דווקא כן יודע אבל אתה יודע, לא יודע הברפוקה רצה לעשות לי טובה. נכנסנו לבית שלי וכל המושבה אלה שהיו בבית לבשו את הקסקטים עם מעיל ומכנסיים מרופטות אבל מעילים לבשו זה בשביל כבוד המנהל והלכו אחרינו כמו בלוויה, אני זוכר אחד שאל מי זה אז אחד אמר ___. טוב לא שמנו לב מה שהם אמרו ונכנסנו הביתה נגעתי עם האצבע בטיח והטיח נופל, חשבתי ביופי, האריחים ניגנו במו האורגן אבל בצלילים אחרים לגמרי הכל היה שבור והרוס,  הוא אורמ לדודי שהוא ייתן לי 12 לירות כדי שאני יסתדר ויעשה תיקונים, ודודי אומר לי להגיד לו תודה אז אני אמרתי אני לא יכול, לא יכול להגיד תודה אז הוא אומר שזה לא יפה שיגיד סוף, סוף בשביל הדוד אז אמרתי תודה אח"כ נהיינו ידידים עם רוזניק. והעברתי את כלי הקודש שלי בשתי עגלות ואחד פוגש אותי אומר לי, הרשקוביץ, אני רוצה להוביל את החפצים שלך. החפצים שלי פה לו היום, היו שמים אותם במחסן אבל אז הם היו חפצים.      
אורי: ריהוט.
מנחם: באנו לבית גן עם החפצים, עם המשפחה, היו לי כבר שתי בנות והיה לי גם את הילד כבר, הוא נולד בשוני.
אורי: הוא לא נולד בכפר תבור:
מנחם: הוא נולד בכפר תבור אבל בשוי הייתה הפעולה. בינתיים אני קיבלתי את הפרדות
אורי: 1921
מנחם: 23 כבר, הייתי שנתיים בשוני. בשוני חילקו את הפרדות לפי הגרלה לכלכ אחד וגם ויקטור קון היה שם וקיבלתי זוג פרדות ועם הכסף שנתנו לי שמה הלכתי לחיפה הזמנתי זוג פרדות ובמשל הזמן הסתדרתי, הופעתי לבית גן עם עגלה חדשה ועם זוג פרדות טובות ורתמת עגחה יפה, המקלות היו מכסף, כן זה לא היה פשוט 
אורי: התפוחים למעלה. 
מנחם: התפוחים, בטח, בטח, בלי תפוחים איך נכנסים לבית גן וגם שוט קלוע היה בזמן המלחמה לא היו שוטים קלויים. התחלתי להשלים עם המצב, בינתיים ראיתי שעל הדרך של שרונה יש עפר לבן מאוד קשה לחפור אותו והוא טוב מאוד בחצר שלא יהיה בוץ בחורף, התחלתי לעשות את הדברים האלה מה אני יעשה זה סוף הקיץ ואני התכוננתי, והנה פוגש אותי מקלר הזקן זיכרונו לברכה ואומר לי שאנחנו רוצים לעשות אסיפה שתבוא לאסיפה.
אורי: כמה אדמה קיבלת?
מנחם: קיבלתי 250 דונם, קיבלתי כמו כל הותיקים, הותיקים היו להם 250 דונם. בכל זאת, בליל האסיפה ניגשתי לחברה החדשים שבאו ואמרתי להם, בואו יהודים נעלה, נראה מה יש פה באסיפה, מה רוצים, עלינו לשם והחברה נכנסו וישבו במקרה בשורה ככה כל החברה ואני נשארתי לעמוד ליד הדלת, אני הייתי צנועה כזה. ואני שומע שמדברים דברים לא כל כך יפים והביטויים וחשבתי מה להיכנס, אולי אני הלך הביתה. יחד עם זה חשבתי שצריך להגיע לאיזה פשרה פה.
אורי: על מה היה הויכוחים?
מנחם: ניגשתי לשולחן שישבו שם בראש השולחן ישב לוי גופן ומקלר ז"ל ועוד שני יהודים קשה לי עכשיו לזכור השולחן היה ארוך שאלתי אם הם מרשים לי להגיד איזה כמה מילים אז הם פינו לי דווקא מקום נכנסתי לשולחן ולקחתי את הפעמון ביד, הפעמון היה הסמל לשמור על השקט באסיפה, אז אמרתי יהודים, לפי מה שאני שומע מדברכם אז הייתי רוצה להבין דבר אחד, אדמה יש לכולכם שווה? אולי אינני בקיא בחצרות שלכם, יש לאחד שתי פרות ולאחד פרה אחת אבל מה המריבות האלה והביטויים זה לא מתאים לכם אתם יותר זקנים מאתנו אנחנו צעירים אז הייתי גם כן צעיר אל תשכח אז אמרתי שלשם פשרה אני מציע וועד, מקלר הזקן, ככה היינו קוראים לו, גרינברג בצד שני ותאדר מהחדשים, מקלר היה מצד זה אז מקלר הזקן חיבק אותי ממש ראיתי שהוא רוצה לנשק אותי אבל נזהרתי. הוא כל כך שמח שהצעתי איזה פשרה שזה ילך גם כן נמאס לו המריבות אז קפצו עליו ואמרו לו לוי גופן שום אופן לא, אמרתי תסלחו לי, יצאתי מהשולחן ואמרתי חברה קומו, שמעו חברה קומו, חשבו מה אני רוצה, אמרתי לילה טוב חברה והלכתי. הבית שלי היה לא רחוק מזה ושמענו צעקות בלילה כאילו שהתהפך העולם, והתפזרו לא נהיה שום דבר. בזמן שבאתי לבית גן הייתה אטמוספירה של שתילת טבק, הטבק לא צריך השקיה של מים רבים אבל בזמן ששותלים אותו הוא זקוק להשקיית השתילים, מים במושבה היו מעט מאוד, היה מעיין אחד, קרוב למושבה, הוא נתן בצמצום מים ואם מישהו פתח ברחוב התחתון את ברז...
אורי: שמות של המעיינות?    
מנחם: יש שני מעיינות שאני יודע את שמותיהן: עין חורי ועין טינה אלה עוד לא היו בשימוש אבל המעיין הקטן הזה שאת שמו עוד לא חקרתי
אורי: _____
מנחם: בתוך התאנים האלה שישנו, אז היו מעט מאוד מים והייו רבים כי כל אחד רצה להביא עגלה לחצר שלו עם מים כדי להשקות את השתילים והיו מריבות. סוף, סוף החלטנו שאנחנו נעשה סחר לאגירת מים בואדי. עשנו חשבון לאגור מיגשמים כמה שיוכלו ומשתי המעיינות שנשפכים ככה, כין טינה ועין חורי.
אורי: הריון היה של האיכרים או שבאו מפיק"א?
מנחם: לא, לא, של האיכרים, זה היה הרעיון של האיכרים התחלנו לחצוב את העפר הלבן שבדרך לשרונה הובלנו בעגלות עשינו סחר של מטר וחצי גובה...
אורי: בשכר? 
מנחם:אז אלא היה תשלום בעד שום דבר. הבאנו את העגלות עם העפר הלבן הטוב, אח"כ אני זוכר שהעגלה שלי ושל אבא שלך זיכרונו לברכה הבאנו צינורות מטבריה, צינורות בטון.   
אורי: איפה עשו את הבטון הזה?
מנחם: הכנסנו את הצינורות בתוך הקיר של הסכר שהמים שמוציאים משם, אלה שצינורות חיברנו אח"כ בצורה של בניין עם בטון וזה חיברנו צינורות מים והבאנו את המים עד גדר של החכורות של הרחוב העליון ושם העמדנו צינור לגובה של 3-4 צול עם ברז כזה גדול ושמה המים נאגרו במשך הזמן זה כבר השנה השניה לא מדובר על השנה הראשונה אז כשניגשה עגלה עם שלוש חביות במשך רגעים הכל היה מלא.
אורי: זאת אומרת שזה עבד מצוין!.
מנחם: זה היה מאוד טוב. 
אורי: כמה צול היה הצינורות שלכם?
מנחם?זה היה שלושה צול, זה מספיק. השקנו את הטבק כל אחד והיה שלום ושלווה וכל העסק. היו צריכים להיעסר עם הרבה פועלים, הטבק לא הולך ככה והרבה פועלים לא היה להשיג, מהכפרים פה מסביבות הגליל העליון והמערבי באו לבית גן וליבנאל לעבוד, הם ישבו בחוץ עשו להם אוהלים ובעונת הטבק ביום השתילה השתילו בחוטים, ם עבדו, אני בגלל שהייתי חדש רציתי לעסוק בטבק בעבודה עברית ירדתי לטבריה עם שתי משפחות ושני רווקים ולבית הזה של דוב גופן שאני קיבלתי  
אורי: