זיכרונות        -   	עב נחום	

זיכרונות אלו הועברו לכתב מהקלטות זקני היישוב בגליל.
ההקלטות נערכו ע"י אורי שרפמן מבית-גן(יבנאל) והם רכושו הפרטי של בלהה ואורי שרפמן.
ההקלטות נמסרו לארכיון המושבות יבנאל משמר השלושה ובית גן אשר יהיו לתועלת הציבור כולו. 

									תמלל ע"י יואב בוקשטיין

אורי: נחום, אני הגעתי מיבנאל במיוחד עקב שמועות שהגיעו אליי באופן שוטף והרבה זמן שאתה יהודי שיש לך מה לספר על טבריה על הגלי, על ההגנה, אתה גם נתת הרבה שנים בחייך לנושא הזה, ישבת גם בבית סוהר בגלל הפעולות האלה. אנא ספר לי מה שזכור לך.
נחום: ברצון רב אני מוכן להיענות לבקשתך ולספר כל מה שבכל אופן זכור לי מימים עברו. כדי שנדע באיזה תאריך אני מספר, הבה נציין את התאריך, היום ה-4.2.1982 יושבים מול הכינרת וזה דווקא מעורר הרבה מאוד זיכרונות.
אורי: אחרי גשם טוב.
נחום: אחרי גשם טוב. ראשית כל אני נולדתי ואני בן למשפחה ותיקה מאוד בארץ שיש לה שורשים עמוקים בגליל, צפת, טבריה וסג'ירה. כרקע למשפחה, הגיעו בערך כלפני מאה ושמונים שנה לארץ בתור מה שאז, לעלות לארץ הקודש זאת היית הציונות, והתיישבו בצפת ובמרון ועם מישהו יכול לראות את הבניינים הישנים שליד קבר רבי שמעון בר יוחאי, אלה הבניינים שבנתה המשפחה, הקימורים, כל הדברים האלה ומשם התפצלה המשפחה לכיוונים שונים. לטבריה ובשלב יותר מאוחר עקב הרקע המשפחתי והביטחון שאז היו זקוקים הקמת ישובים כמו סג'רה פנו מהיישוב לדוד ולאבא שהם היו מוכרים ככה היטב שהם יצטרפו להתיישבות לסג'רה בתור אנשי ביטחון בוא נקרא לזה, אז קראו לזה שומרים ומי שהיה צריך לארכן את השמירה במקום ולא היה צריך הרבה להשפיע עליהם, הם קמו ועלו לסג'רה.
אורי: תגי לי נחום, משפחת עבו, שאתה בן לה, זאתי המשפחה שממנה יוצאים עם ספר התורה עם התהלוכה המפורסמת לקבר רבנו רבי מאיר בעל הנס. 
נחום: כן אתה הקדמת אותי ושאלת, זה נכון. המסורת נמשכת עד היום הזה, זה קרוב למאה שמונים שנה, מלים את ספר התורה מבית עכו שהיום הפך הבית הזה כנכס לאומי בהשגחת משרד הפנים והדתות כי לצערי הרב, הרבה מהמשפחה לא נשארו בצפת אחרי מלחמת השחרור. לכן המסורת נשארה, בני עכו עד היום ממשיכים במסורת הזאת. כמו כן אפשר לספר שהרבה מאדמות ייסוד המעלה בסביבות רש פינה, נרכשו על ידי או באמצעות אחד ממשפחת עבו שהיה להם השפעה גדולה בהיותו קונסול צרפתי באותה תקופה, זה אומנם מופיע בספריי ההיסטוריה...
אורי: הוא קנה את ראש פינה, בהמלצתו..
נחום: נכון, בהמלצתו ותיווכו נקנו האדמות של ראש פינה והסביבה שם ואפשר להגיד שהיום יש לזה משמעות חשובה שאז עוד נעשה הדבר. כמו כן אני רוצה להגיד שבסג'רה היה לנו חיים קשים, למשפחה יותר נכון, עצם ההתיישבות בסביבה ערבית בין טוראן לכפר קנא וכל הסביבה הזאת ולוביה והסביבה הייתה קשה ולכן הוטל על הדוד בעיקר שהוא הי בקיא הלכי הערבים, בהלכי חיי הערבים, המנהגים שלהם, אגב הם התהלכו בלבוש ומנהגים כמו הם ויצא ל שם די גדול בעיקר לדוד, שלמה, אז קראו לו שלמה אל חייל, שלמה אלחיל זה שלמה הרוכב כי הגדולה שלו הייתה שהוא היה רוכב בצורה יוצאת מן הכלל שיכלו אז ערבים להתגאות בזה שישנו אחד כזה והם העריצו אותו מאוד, מאוד ובאמצעות זאת הוא גייס את השומרים על המושבה מאותם צ'רקסים ומאותם ערבי שהיו נאמנים לו בצורה קשה.
אורי: איזה שנה זו היה?
נחום: זה היה ב-1914,15 ולפני כן אפילו. טוב אתה הזכרת את השנים האלה אז פרצה מלחמת העולם הראשונה וכנתינים צרפתים, ממשלת צרפת פנתה לכל הנתינים שלה גם בטבריה, גם בצפת וגם למשפחה שהם יצאו את הארץ מפני שזו הייתה ארץ אויב וכדי לשמור על ביטחונם ולקורסיקה. אני מוכרח לציין שיצאו רבים מבני טבריה שמוצאם צרפתיים אבל משפחת עבו סירבה לעזוב את הארץ בשום פנים ואופן ואף אחד ממשפחת עבו לא עזב את הארץ ונשארו בארץ. אפשר לבוא ולהגיד שעקב הישארותם ומצבם הטוב שהיה בסג'רה גם היה להם מדפה, מדפה זה בית הארחה, שכל בחדין יכול לבוא ולהתארח, זה מקדם ערבי קדום והנהיגו את זה, אז לפי הסיפורים שאני שמעתי עוד אפילו מהאחים הגדולים שעד היום חיים, הם יכולים לספר את זה. הם קשרו קשרים עם המפקדה הטורקית ועקב זה שהיה להם יחסים טובים אז הם חיו גם טוב וגם נתנו לאחרים לחיות ויש עוד מה לספר בכיוון זה, כשכבר הייתה המטלה של הטורקים והתחילו לברוח ולהרוג כל מיני חיילים וביניהם היו גם היהודים אז היו עוברים דרך המעבר, דרך סג'רה והיו במשפחה קולטים אותם, מאכסנים אותם לכמה ימים, נותנים להם בגדים והם היו ממשיכים לירושלים ועקב זה משפחות רבות היום שנמצאות בירושלים, עקב אותה תקופה שהם ברחו מהצבא הטורקי ונשארו בארץ..
אורי: פררים..
נחום: פררים. אפשר להגיד שאותה מפקדה שהייתה באזור שלנו והם אפילו התאכסנו יותר בחווה שלנו מאשר במפקדה, בגלל האפשרויות של הכלכלה והתנאים הטובים הם גם העלימו עין.    
אורי: נחום, לפי הסיפורים שלך, המשפחה הייתה מאורה מאוד בענייני שמירה ובטחון. מסקרן אותי היות ואני שייך למשפחת לישנסקי ואנחנו יודעים שיוסף לישנסקי היה ממנהיגי ניל"י, אם אתם התחברתם או למי אתם עזרתם, המשפחה שלכם כאנשי בטחון. לניל"י? או לשומר? בתקופה ההיא
נחום: זה לא עניין של עזרנו או לא עזרנו, אנחנו היינו שייכים לשומר כי על בסיס זה המשפחה נתבקשה לבוא לסג'רה, לבוא להיות בעיקר בענייניי שמירה ולכן טבעי הדבר שהיינו, שהדוד והאבא היו בשומר 
אורי: יש לי עוד שאלה שלא ענית בהמשך הסיפור שלך והוא: אדמה הייתה לכם שם, או שרק עסקתם בשמירה?
נחום: כן, הייתה לנו אדמה ואולי בהמשך הסיפורים אתה תבין מה התפתח. הייתה לנו אדמה היה לנו גם כרמים של ענבים ושקדים בעיקר באותה תקופה וגם אז ניסו לגדל את הטבק ולשווק אותו לגרמניה ואז באו גם אנשים במיוחד מגרמניה כדי לעודד את זריעת הטבק ואפשר להגיד שהמשפחה התעסקה בגידול טבק ולכן כל בני המשפחה מקטן ועד גדול הם מעשנים מאותה תקופה אפילו בתור ילדים והתעסקו בחקלאות וגם בענייני בקר, בעיקר בקר ופה מתחיל סיפור די רציני, הקשרים עם הערבים לא רק בארץ אלא גם מעבר לגבול של ירדן וחורן אז הגולן היה נקרא חורן, והם היו גם נוסעים, רוכבים למרחקים כדי להביא בקר וככה הדוד והאבא הכירו כמה עמירים ונקשר ביניהם יחסי ידידות רבים שנמשכו גם לאחר שחרור הארץ מהתורכים ותקופת הבריטים והיו מגיעים אלינו הביתה וזה אני זוכר שהיו מגיעים אלינו כמה עמירים שהגיעו אלינו הביתה לשאול על הדוד ועל האבא, זה זיכרונות שאני זוכר אותם עוד מילדות וזה בעיקר כשעברנו לטבריה, פה שוב מתחילים למה עברתם לטבריה..
אורי: למה עברתם לטבריה? באיזה שנה עברתם לטבריה? ואיפה אתה נולדת? כמו שאומרים
נחום: אני נולדתי בסג'רה למעשה, אבל בוא נגיד למה עברנו לטבריה. אחרי שחרור הארץ מהתורכים ובאו האנגלים הדברים במידה מסוימת השתנו, ני דברים, הערבים התחילו להרגיש את הלאומיות שלהם ומה שהיה פעם שבירה נגד בוזזים ושודדים, העניין התחיל לקבל משמעות יותר פוליטית ועוד כאילו המתיישבים באים לגזול את אדמות הערבים
אורי: אני מבין מדברך שהלאומנות הערבית התחילה עם בוא האנגלים. ואני מוציא מסקנה שהאנגלים הם הגורם ללאומנות הערבית?! 
נחום:  כן, לפי הסיפורים. תאר לך שהדוד היה כל כך מוכר וכל כך ידוע באזור, אני לא פעם מזכיר את הדוד כי הדוד היה לו עבר די רציני ביחסים עם הערבים, הוא היה נקרא אצלם שיח והיו מקרים רבים שביקשו את התערבותו בתור שיח בכפרים אחרים ולו היה כ-12 רוכבים מזוינים עם נשק, עם כל מיני, כל המשמעות הזה של שיח עם כוח לא סתם שיח...
אורי: מנפוח 
נחום: מנפוח. אלא שיח עם כוח והוא בוא נגיד הוא היה נקרא עבדאי, גיבור, הוא באמת היה כזה, מכל הבחינות, גם בגלל המנהגים גם בגלל האישיות שלו והיו מקרים אז עוד היה נהוג היו בתקופת התורכים שהיו עושים רזו, רזו זה ביזה, כפר היה נתקף על ידי כפר אחר והיו באים ולוקחים אפילו נשים ולא פעם אחת היו שולחים עזרה, כפר חלש היה בא לבקש עזרה, היו אומרים אנה דחילק אנחנו באים לבקש אותך ואז היו יוצאים ולא פעם אחת יצאו והחזירו את העדרים  שנגנבו או שנשדדו וכך יצא לו שם די גדול בסביבה, ועד היום, היום אולי כבר פחות כי יש הרבה צעירים בכפרים הערבים, אבל לפני 20 שנה כשאני הייתי בא לכפרים הערבים והיו שואלים אותי, בן מי אתה? והייתי אומר, הייתי מתקבל בכבוד והדר והם היו מתחילים עם הסיפורים ועם הערבים עם הדמיונות שלהם על אחת כמה וכמה. היו הולכים למרחקים עם הסיפורים עם הגבורות שלו עם כל נחווה, שהיה מתבקש לעזרה אז היה בא, זה קוראים לזה נחווה גם.
אורי: תגיד לי, היה לו קשר   גם לשומר, פיזם?
נחום: כן, היה קשר ואני זוכר שהם היו נפגשים בזמן שאני הייתי כבר בטבריה ופיזם היה בטבריה, היו נפגשים הותיקים האלה אצל הדוד יושבים לך עשרה שנים עשר מבוגרים כאלה מתחילים לספר, זה בשבילי בתור נער, ילד, הייתי יושב בפינה ושומע את הסיפורים שלהם זה היה דבר גדול. הייתה לו חצר גדולה בטבריה והיה לו מנהג, עקב שהיה לו מנהג גם בסג'רה עם המדפה שהיו באים ומתאספים אצלו שיחים וכול אלה אז גם בטבריה זה נשאר לו, חצר גדולה, בית גדול, היו  מתאספים אצלו בשבת בעיקר אחרי הצהרים בשעה שלוש, היו מתאספים כל אלה לפני התפילה של מנחה, יושבים, שותם קפה ומספרים סיפורים עד לשעת התפילה וככה נשארים גם להתפלל וגם לעשות את ההבדלה אצלו בבית אלה היו מנהגים יפים...
אורי: מסורת יפה. תגיד לי, למה עזבתם את סג'רה לא סיפרת..
נחום: או, הסיפור מתחיל למה עזבנו את סג'רה, עזבנו את סג'רה מפני שכפי שהתחלתי לספר לך קודם, היות והוא היה מוכר כשיח ויש לו יכולת והיה לו כוח גם עם כוח אדם, מזוינים, עם נשק, עם כל הדברים האלה, באיזשהו מקום התחילה הלאומנות כפי שאמרתי לך, הערבית, אז הכניסו להם, לכמה מטוראן שמדוע היהודי הזה צריך להיות כזה, כפי שהוא, הבה ננסה לחסל אותו. ומכל מיני שיקולים, גם לאומנות וגם קינאה ביכולת שלו, בשלטון שלו אז תכננו לחסל את הדוד, לפני זה ניסו,לא, קודם את הדוד ניסו לחסל ע"י כך שארבו לו בעת שהוא חזר מכפר תבור, מסחה, רכוב על סוס והיה לו גם סייס בחצר, החצר הייתה מוקפת חומה כפי שהיה נהוג באותם זמנים והייתה לו אורוות סוסים והיה לו סייסים אז כשהוא חזר מכפר תבור האבא עמד לצאת לכפר תבור ובדרך במרחק של מאתיים שלוש מאות מטר מהחווה נפגשו האבא והדוד רכובים על סוסים, האבא לכיוון כפר תבור והדוד מהשדות חזר לחווה. בירכו אחד את השני וכל אחד הלך לדרכו. כמובן שהיו מזוינים, כל אחד היה נוהג ללכת עם רובים, עם חרב ועם אקדחים, סיפור עם החרב אח"כ אני אספר אבל לא משנה. ואז הדוד נכנס, היה להם מן שער גדול נפתח השער, הסייס קיבל את הסוס והוא ירד מהסוס ואיך שהוא ניגש ליטול ידיים, הסיסי בא לשפוך לו מים ליטול את הידיים, פתאום מטח יריות לכיוון הדוד, הוא נפגע בזרוע, בחזה ובבטן, נפגע מחמישה שישה כדורים בערך והוא נפל והסייס התחיל לצרוח ולילל, זה היה סייס ערבי, האבא שהיה במרחק שלוש מאות, ארבע מאות מטר, הוא באופן, אני לא יודע, אינסטינקטיבי כנראה הבין שזה משהו מכוון לדוד, לא יודע מדוע, והוא חזר ברכיבה, בדהירה לכיוון החווה ואז הוא ראה שלושה שהיו מעבר לחומה שארבו לדוד כנראה, הוא חשב ככה והם בורחים, בלי הרבה מחשבה  הוא החליט שאלה ירו באש כי התחילה התסיסה עוד לפני כן והורגש הדבר, כמובן שהוא לא היסס וירה, הרג אחד ושניים נפצעו.
אורי: מעשה אבות, סימן לבנים.
נחום: מתחיל הסיפור, אתה רוצה לדעת מי אני לא? אז אי אפשר לספר בלי שורשים יא חביבי.
אורי: זה הכוונה. 
נחום: אז ככה זה, סיפורים, אתה מתחיל לשאול מי אתה ואתה צריך להתחיל לספר מי אתה וזה סיפורים וזה בקיצור נמרץ. השניים נתפסו כמובן ע"י בני המשפחה ונחקרו והתברר שהעניין הזה תוכנן במיוחד לגמור עם הדוד ואח"כ לגמור עם האבא ולגמור בכלל עם כל המשפחה הזאת שהייתה כקוץ בגרון שלהם באותה תקופה של אותם אלה לאומנים, שהתחילו להיות לאומנים, עד אז היו בידידות והכל טוב. כמובן שזה התחיל להיות שמח, א' להעביר את הדוד שהוא היה פצוע קשה מאוד, יש לו מזל כפי שאני שמעתי את הסיפורים האלה ושמעתי אותם חוזרים על עצמם מכול הגורמים ככה שזה חרוט לי בזיכרון, בזמנו היה נוהג ללכת, הם היו לבושים לבוש ערבי כמובן, היה להם נוהג ללכת עם שמלה, שמלה זה מן בד, צמר שהיו מלפפים אותו מסביב לבטן זה היה תופס את הבטן ובתול זה גם היו שמים כל מיני דברים אבל זה לא רק סתם אלא מסובבים את זה איזה 20 פעם, זה לחזק את הגב, זה היה טוב, גם מחמם אותו גם הכל זה היה נוהג. היום לא רואים את זה כמובן, אולי רואים את זה בארצות ערב או הארצות הרחוקות..
אורי: אני גם זוכר את זה 
נחום: כן,  לאפה. אולי זה...
אורי: צבע אדמדם. 
נחום: היו כל מיני, היה אדמדם, היה לבן במקרה היה לו לבן זה נשאר להם עד טבריה בוא נגיד. ואולי זה שהציל את חייו כי הכדורים שפגעו בו בבטן, עצרו במידה מסוימת את שטף הדם וגם שהמעיים שלו לא ישפכו החוצה. היד מילא, וככה שבא אבא וראה את המצב הזה ובאה העזרה, גם מהמושבה וגם ערבים, ואז התחיל העניין, הוא לא איבד את ההכרה למרות שאיבד דם, אפשר להגיד, גיבורים כאלה היו לנו ויהיו לנו והתחיל הסיפור ואין רופא אבל היה לו ידיד גדול, דוקטור תארן בטבריה,, מי שיודע את השמות האלה ייזכר...
אורי: רופא סקוטי.
נחום: אז החליטו להעביר אותו לטבריה ולהעביר אותו זה לא כמו היום עולים על אוטו תוך רבע שעה אתה בטבריה, צריך לרתום סוסים עם עגלות, עם דרך לא דרך, לא כמו היום שיש כבישים אלא דרך עפר והדרך הראשית הייתה דרך אבנים, סלולה אומנם אבל לא אספלט וכל הטלטולים האלה להעביר אדם פצוע בבטן, ביד, בחזה, היום מקבלים את זה, הליקופטרים, אווירונים, אוטומובילים, אין בעיה. לקח להם להעביר אותו מסג'רה, זה היה אחרי הצהרים כל העסק הזה, כפי שמספרים היה בשתיים, שתיים וחצי, עד שהגיעו לטבריה היה לילה, כמעט חצות מפני שלא יכלו לנסוע מהר כי לא לטלטל אותו, אז מסעו לאט ואז דוקטור תורן ראה את המחזה הזה ונדהם, איפה הוא יתחיל? ביד? בחזה? וזה לא הרפואה של היום, זה לא המכשירים של היום, זה לא הרנטגן שלא היה בכלל. זה היה רפואה.
אורי: כל אחד והמזל שלו.
נחום: כל אחד והמזל שלו, ואז טיפל ו בצורה יפה מאוד ולצורך התאוששות אחרי כמה ימים, היה צריך להעביר אותו לצפת, לא, ואז העבירו אותו לצפת והוא שכב שם קרוב לשישה חודשים.
אורי: באיזה שנה זה היה?
נחום: זה היה בשנת  1921 אני חושב בערך. הסיפור מתחיל שהוא כבר נכה, זה לא אותו שלמה אלחיל, בהשפעת המשפחה אמרו לו, אתה כבר לא תלך לסג'רה, אתה צריך לחסל אתה צריך ללכת לטבריה, או בצפת או בטבריה ואז אחרי המלחמה והכל נפתחו בנקים, פתחו את הבנק של בנק אנגלו-פלסטין והסיפורים על הדוד היו ידועים אז באו ופנו אליו וביקשו שהוא יהיה שומר האוצר של בנק לאומי, היום בנק לאומי אבל אז בנק אנגלו-פלסטין, שהוא יצטרך להעביר את הכספים ממקום למקום..
אורי: אוטו משוריין כמו שהיום.
חום: מה משוריין, הוא היה משוריין עם סוסים, עם עוד שני רוכבים, וכך הוא קיבל את הג'וב הזה, כאב לו שהוא לא יכול לחזור לאדמה ולשדות אבל באין ברירה אחרי שהוא החלים מהפציעה הוא קיבל את הג'וב והוא נשאר בו עד יומו האחרון, ויומו האחרון זה לא סתם, כמה שהוא אהב את הסוסים הוא מת כתוצאה מפגיעת סוס, זה קצת מצער. הוא היה בן 93, תמיר, אגב במשפחה שלנו חיים הרבה שנים, הסבתא שלנו חיה עד מאה ו-16 שנה הוא חי 93 שנים והוא כתוצאה מפגיעת סוס הוא קיבל ככה שבר באגן הירכיים ובגיל הזה זה לא היה פשוט והאבא כמובן נשאר בסג'רה, אחרי שהם חשבו שהם גמרו עם הדוד באיזה צורה וגם נכנסה הצורה של הרצח והדם.
אורי: נקמת דם..
נחום: נקמת דם, התחיל הסיפור לחסל את האבא, והיו ניסיונות, אני לא רוצה להרחיב את הדיבור פה, אפשר לדבר הרבה, היות והיו לו הרבה ידידים ערבים היו מקבלים תמיד מידע על זה שעומדים ואז היו.. לכן לא פעם נהרג שומר, ערבי דווקא, שחשבו שהוא האבא שישב בסוכה של הכרם של השקדים, פעם ניסו לארוב לאח הגדול מיכאל ולא הצליחו כי הוא היה מזוין ועקב זה שהוא הרגיש שהם באים הוא פתח באש עליהם והניס אותם, בקיצור התחילו ככה, מירורי חיים של נקמת דם בגלל השנאה למשפחה הזאת. פעם אחת, ממש בנס, היה לו ידיד ערבי מכפר קנא ממשפחת תן אל חמדא, עד היום המשפחה הם חושבים שאנחנו בני דוד והם באים אלינו ואנחנו הולכים אליהם והם היו יחד ובאו לחסל את האבא ובטעות חשבו שהחמדא הזה שהוא האבא ותקעו לו גרזן בתוך הכתף. היה שמח בקיצור, ואז הוחלט מטעם היישוב שאנחנו לא יכולים להישאר. הציעו לנו, הציעו לא אילצו אותנו, כדי שלא יהיה דם ולא יהיה שפיכות דמים בכיוון זה. ככה ש ב-1926 כמה שנים טובות אחרי שהדוד נפצע אבל המלחמות נשארו בינינו לבין הערבים ב-26 בהשפעת המשפחה, בהשפעת הדוד שנעזוב את סג'רה, ואז בצער רב משפחה גדולה שמושרשת באדמה ומושרשת בחקלאות נאלצה לעזוב ולרדת לטבריה. בטבריה ענף המשפחה גם היה קיים ואני גם שהייתי אז בן שלוש.
אורי: אתה מספר כל הזמן, החווה שלנו, החווה שלנו, האם זאת חוות השומר? או שלכם הייתה חווה מיוחדת?
נחום: לנו הייתה חוות מיוחדת, חוות השומר זאת חוות השומר, לנו הייתה, הם בנו חווה, חווה גדולה שהיא יותר גבל , בין הכפר הערבי לסג'רה המושבה, למעלה על הכיפה שם. כמה שאני זוכר, מספרים שבחווה הזאת מה לא היה, לכתישת זיתים, לעשיית..
אורי: בית בד..
נחום: בית בד לשמן היו עושים שם. היה לנו באר שלנו מה שהיה באר כללית היה לנו באר שלנו, כך שמדובר במובן של חווה עם הרבה עובדים בשדה כמובן שכולם היו ערבים בוא נגיד ככה, שהעתיקו אותם מפני שרצו לעבוד במשפחה הזאת מפני שהיו כאלה שהכניסו אורחים והיה טוב לעבוד אצלם. היו גם שדות של חיטה וכל זה אבל בעיקר היו להם כרמים, ענבים, תאנים, מה שאז היה מקובל והרבה, הרבה מאוד שקדים. כמה שאני עוד זוכר שהיו מראים לי, השטח הזה שהיום איפה שאנחנו רואים הקימו את המחנות הצבאיים האלה, בין החלק הזה עד לאדמות טוראן זה היה כרם ששיך לנו באותה תקופה. כפי שהגענו, סיפרתי לך שיצאו לטבריה ואז באו לטבריה, הדוד כבר ישב וגם ישבו אז חלק מהמשפחה..
אורי: איך נראתה אז טבריה?
נחום: עכשיו, אני אומנם הייתי צעיר מאוד לימים אבל בכל אופן יש דברים שנחרטים בזיכרונו של ילד לעולמי עד כמו שאומרים בערבית, אל עלמיד ביסראריק אנקשיב אל חזרי, זאת אומרת הדברים שנחרטים בגיל צעיר נחרטים כאילו על אבן,  ובאמת זה ככה, אולי בגיל מבוגר דברים חשובים זוכרים ודברים לא חשובים לא זוכרים אבל בעיני ילד כל דבר חשוב ולכן אז כפי שאני זוכר, עצם היציאה מסג'רה אני זוכר את זה אומנם זה נשמע קצת משונה בגיל שלוש אבל זה נכון, זה נשמע משונה אבל זה ככה. עגלות עמוסות ואז זה היה מקובל לבוא לעיר גם עם כמה פרות, חשבו שיהיה כמה פרות עם חלב ואני זוכר את השיירה הזאת עם שלשו עגלות עמוסות דברים וכמה פרות הולכות בצד, שני סוסים וככה, קורע הלב שאתה נפרד מכל הדברים שאתה אוהב אותם ואני לא אשכח את הכלב, היה לנו כלב שחור והוא רדף ככה אחרי העגלות, זה מה שאני זוכר ככה כמו בחלות את התמונה הזאת אבל היא לא נשכחת כי כנראה לא ברצון רב עקרו ודיברו על זה והיה מן יגון כזה לעזוב את השורשים את הסביבה, את האדמה את הכל. אני זוכר גם את הערבים האלה שליוו אותנו, זה אנשים שבכו, אונם זה נשמע, אני חוזר על זה עוד פעם ועוד פעם שבגיל שלוש, זה כאילו, זה סיפור אבל זה אמת. וכך אנחנו מגיעים לטבריה..
אורי: כמה מניתם במשפחה?
נחום: אנחנו מנינו אז, הדוד והאבא ושני הבנים, אנחנו, אז אני הייתי הבן התשיעי במשפחה ולדוד היו ארבע בנים וזה המשפחה הסג'ירית בוא נגיד וככה ירדנו לטבריה. בטבריה היו דברים משונים בוא נגיד ככה. היום אתה רוצה לרכוש חלקת אדמה אז אתה צריך לרכוש מיליונים כד לבנות עליה בבית. באותו זמן האדמות היו חופשיות, היות והיה למשפחה היכרות די טובה עם הערבים ובייחוד עם השיחים שלהם, שיח נאף טברי וכל אלה, אז הציעו חנו ,קחו אדמות לחוד תגדלו אדמות אז אבא ודוד אמרו, עזבנו מאות דונמים בשביל לבוא לפה, לא רוצים לראות יותר אדמות ותתפלא לשמוע שהמשפחה הותיקה השאתי, בטבריה לא היה לה מטר מרובע אדמה אחד שלה. בזמן שאז יכלו ללכת ולגד עשרות דונמים, לא נגיד מאות ושהיום יכול היה להיות לך רכוש גדול.
אורי: כמו פיזם למשל.
נחום: כן, אבל אז עצם זה שעקרו מאדמה לא רצו לשמוע יותר על אדמה כדי לאל לעקור ממנה וזה מכאיב, אדמה מושרשת, קנתה עשרות, מאות דונמים בגליל, בצפת, במרון, בסג'רה ופתאום בטבריה אפילו מטר אחד מרובע לא היה..
אורי: לא יאומן כי יסופר.
נחום: בוא בזמן שאחרים גידרו ובוא בזמן שמי שהיה שהיו ידועים שיח נאף טברי וכל המשפחה של טברי. ביקשו, לא רצו בשום אופן לשמוע על אדמות.
אורי: אז איפה גרתם?
נחום: אז הדוד קיבל את כל החצר של בנק אנגלו-פלסטין, זה היה איפה שהיום עומד בנק לאומי, זה הייסוד של בנק אנגלו-פלסטין הישן, אבל היה במתכונת אחרת זה לא זה, היום זה חדש אי אפשר לבוא לספר על זה אבל אפשר. היה חצר ענקית גדולה כשהבנק היה בתוך זה, בנק קטן כמובן אבל החצר הייתה איפה שהיה גם עצי תמר וגם עצי פרי.
אורי: מה היה המנהל של הבנק?
נחום: אז היה המנהל של הבנק כמה שאני זוכר היה לונץ, אחד בשם לונץ.
אורי: אחיו היה ביבנאל. 
נחום: כן, והיחסים היו יותר אינטימיים, יותר קשורים, יותר הערכה אחד לשני והאבא כשבא, הדוד רצה גם כן לבוא  ואבא אמר לו אני רוצה לגור בתוך העיר העתיקה ואז אנחנו גרנו בתוך העיר העתיקה ממש על שפת הים כמעט. רכשו להם שם איזה בית וגרו. אבל לימים אי אפשר היה, מי שהיה רגיל למרחבים, לא יכל האימא וגם האבא להישאר בתוך העיר העתיק הזאת האפלה הסמטאות האלה והם בשום פנים ואופן לא יכללו והם יצאו החוצה מעבר לחומות.מה שזכור, אני מדבר על חומות, הייתה טבריה מוקפת חומה, היום יש עוד את השרידים שלה, תארו לכם שהיום איפה שכל רחוב הגליל הזה לפני בנק לאומי של היום אז הייתה החלק של החומה כי הי שער בין, היום מלון טבריוס, טבריה שזה הפך לאכסניה לבנק הלאומי, פה היה שער היציאה לצפון ומי שם, איפה שאנחנו רואים את החנויות האלה שמתחילות מהפינה של גנדי היה שם מסעדה עכשיו זה מאפיה, שינו את זה, כל החלד העגול ששיך עכשיו למשפחת טברי, שם היה עוד שדה, היו חורשים את זה וזורעים את זה, מלפפונים או חסות וזה היה מחוץ לעיר, העיר הייתה בתוך העיר העתיקה, הצפיפות הזאת, הסמטאות האלה, אני זוכר את זה טוב, והמשפחה בשום פנים ואופן לא יכלו לגור בתוך הסמטאות ואז הם פרצו החוצה.
אורי: כשאתם פרצתם החוצה, היה כבר מישהו בחוץ?
נחום: כן, הייתה כבר קריית שמואל, ההתחלות של קריית שמואל, על שם הנציב העליון הראשון סר הרברט סמואל ואולי זה המשגה הגדול לפי דעתי שהיה יהודי והתמנה להיות נציב עליון כי הוא לא הרשה לעצמו יותר מידי לממש את המנדט הלאומי.
אויר: ושלושת הבתים היו כבר?
נחום: כן, שלושת הבתים היו כבר.
אורי: מה זה שלושת הבתים?
נחום: שלושת הבתים זה סיפור, אז היו שלושה חוות זה לא שלושת הבתים. זה שלוש חוות של שלושה איכרים שבאו להתיישב שם מחוץ לעיר, זה היה נראה כאילו הם בתוך, אני לא יודע פחד היה להגיע לשם והם גרו והצורה של החוות, בניה ומסביב חומה עם שערים, עם כל הדברים האלה והיה ידוע שלושת הבתים לא שלושת...
אורי: אתה זוכר את השמות שלהם?
נחום: אני זוכר את דריפון וגם משפחת גרשוני ואני ברח לי השם השלישי אני לא זוכר כרגע.
אורי: תגיד לי נחום, למה הקים הברון רוטשילד את שלושת הבתים על יד טבריה.
נחום: תראה היה לפי הסיפורים שאני שמעתי אותם בכל אופן, היישוב בטבריה ישב בפנים והייתה מטרה עד כמה שאפשר לצאת מהחומות, בכל מקום לצאת מעבר לחומות להתיישב וזאת הייתה אחת הסיבות של שלושת המשפחות האלה וישבו ממש זה היה, היום זה במרכז העיר אבל אז זה היה מעבר, מעבר לעיר, הערבים בכלל לא תיארו להם שיהודים יצאו לשבת בצורה כזאת כפי שהם יושבים.
אורי: איך קראו ליהודים בזמן ההוא? ליהודים שהגיעו מחו"ל?
נחום: מסקוב 
אורי: וואדלמיתה,..            
נחום: לא, זה ולאד למיתה משהו אחר. בכלל הייתה דעה על היהודים של ולאד למיתה, מפה יש לי הרבה סיפורים על זה אבל בשלב יותר מאוחר, אח"כ הוכחנו להם מה זה וואדלמיתה, אבל היה הצדקה למה קראו לנו וואדלמתיה, קראו ליהודים לא לנו אבל רוב היהודים היו בוא נגיד בתור מיעוט הרגישו את עצמם חלשים ובייחוד בוא נגיד בטבריה היו שתי עדות האשכנזים והספרדים. האשכנזים התהלכו עם כל הפיאות ועם המכנסיים השחורים, עם כל מה שאנחנו רואים בנטורי כרתא וכל היהודים החרדים האלה והם נחבאו לכלים מפחד וכשערבי היה בא תופס מישהו אז היה לו הרגשה שהוא לא יכול לעשות כלום כשערבים היו כאלה פרחחים וכל זה אז יצא כזאת הרגשה של וואדלמיתה בשנים הראשונות לאחר השחרור המדינה מהטורקים, אבל בשלב יותר מאוחר, יש לי סיפור על זה, איך להוכיח, איך היה צריך להוכיח להם שאנחנו לא וואדלמיתה, 
אורי: טוב אנחנו עוד מעט נגיע לזה. תגיד לי, איך היו החיים בין היהודים לכניהם הערבים? בתוך העיר העתיקה. באיזה שפה דיברו בבית?  
נחום:  אני רוצה להגיד לך, תאר לך שהאשכנזים האלה שאני דיברתי אליהם והספרדים אין מה לדבר, הייתה האשכנזים השפה האשכנזית אבל השפה השנייה הייתה הערבית, לא עברית דווקא.
אורי: זאת אומרת, יידיש וערבית.
נחום: והספרדים דיברו יותר ערבית מאשר עברית וחיו עם הערבים כמעט ואי אפשר היה להבדיל בין היהודי לערבי, הם גרו גם בצורה כזאת, שכנות אדוקה. אגב בטבריה היו כמה שכונות, חרתל נתרה קרו לזה, שכונת הנוצרים וחרתל יהוד, שכונת היהודים וזה כל זה בתוך העיר העתיקה הזאת.
אורי: נחום מה גודלה של העיר הייתה?
נחום: אתה מתכוון לשטח בתוך החומות, אני מעריך שלא יותר ממאתיים חמישים דונם. 

נחום: שאלת קודם איל היו החיים בין היהודים לערבים. זה תקופות, היו עליות וירידות, וזה תלוי גם עם ההכוונה הפוליטית. תקופה של אחרי הכיבוש של הבריטים היה קצת פחות או יותר מתח, בייחוד שחזרו יהודים מחו"ל אלה שיצאו, עזבו את הארץ עם המלחמה ועם ההתפתחות הזאת של קריית שמואל אז היה קצת ההרגשה של הערבים של השתלטות כאילו, אבל זה ירד, ח"כ עם המאורעות בחלקי הארץ החרים, מאורעות 21 ואח"כ מאורעות 29 בצפת, זה השפיע באיזה שהיא צורה ושאני זוכר כבר טוב מאוד את המאורעות של 36, 39 שפה מתחיל סיפור אישי שלי. 
אורי: אנחנו עוד נגיע לשנים האלה. הייתי רוצה לדעת איך היה בית הספר? מי היו המנהיגים שלכם? שבטבריה אז.
נחום: היו תקופות וכשהייתה תקופת רגיעה החיים עם הערבים היו די, די טובים, היה שוק משותף ושכנות משותפת עד שהיה גל פוליטי עובר היה מכניס גם פחד בקרב היהודים וזה לא, אני זוכר, פה מתחיל לזכור טוב מאוד את העניין הזה, אני הייתי כבר בגיל שכבר ידעתי הרבה דברים והייתי שותף, גם ההרגשה מבחינה ציונית וכל הזה מתחיל להתפתח. כשאתה שואל על הבתי ספר היו בסך הכל כמה מוסדות לימוד בוא נגיד ככה, כמה מוסדות לימוד. מוסד אחד שהיה בית ספר, קראו לו בית ספר עממי, זה היה בית ספר אליאנס והיה תלמוד תורה, אלה הם המוסדות החינוכיים שהיו בטבריה. לא היה בכלל בית ספר תיכון, מי חשב על בית ספר תיכון. אז תלמוד תורה, כל אלה שהיו קרובים יותר לאלוהים אז שלחו את בניהם ללמוד תלמוד תורה והיישוב הישן באמת היו קרובים מאוד לאלוהים. הייתה אישיות ידועה מבחינה חינוכית זו, חכם ביבס קראו לו והיה לו מוסד משלו. הוא גם היה יוצא בשליחויות לחו"ל בייחוד לצפון אפריקה כי מוצאו היה מצפון אפריקה והוא היה מביא הרבה כספים ועקב זה יכל לקיים מוסד בזכות עצמו, והיו גם...
אורי: באיזה שפה לימדו במוסד שלו?
נחום: כמובן שהתורה היא עברית אז הם תתפלא לשמוע, הילדים למדו תורה והיו בקיעים בתורה ובלימוד אבל לדבר עברית היה הם קושי רב כי שאת לא הייתה שפה שימושית אלא שפת לימוד, תורה לשמה. אבל אני רוצצה להמשיך ולהגיד שאותו חכם ביבס בהתחלה היה לו תלמוד תורה עם כמה כיתות בעיר העתיקה, היום לא רואים שום זכר מהמקום הזה אפילו. קיים והיה גם תומך בהורים שלא הייתה להם האפשרות מבחינה כלכלית, הוא היה תומך בהם. הוא גם הנהיג לילדים שהיו חסרי יכולת, ארוחה, זה היה יפה, היום כשאתה ושב על זה, זה היה יפה. בשלב יותר מאוחר הוא בנה ממש מוסד עם מספר כיתות רב וקוראים לזה היום, אז אבל מוכר המקום עד היום, בית חכם ביבס, זה וסד שהשרידים שלו נשארו עד היום בחדרים, כיתות גדולות, אפשר לומר בממדים של חמישה מטרים על חמישה מטרים עם אולם גדול מאוורר.
אורי: איפה זה בדיוק?
נחום: זה בשכונת מווראס קוראים לזה, לכיוון, בחלק המערבי של העיר לכיוון ההר, אז הייתה העזה לצאת כל כך רחוק.
אורי: איפה בדיוק אבל הבניין הזה?
נחום: כשדבירנו על שלושת הבתים, זה בקרבת שלושת הבתים. 
אורי: הבניין הגדול הריק הזה את אומר.
נחום: כן, עכשיו זה לא ריק זה שוב חזר להיות פעיל, הייתה תקופה ארוכה, הוא המשיך להיות קיים עד לפני כשמונה, תשע שנים ואז נפסק הלימוד בתוך המוסד הזה והוא היה שמומו הרבה זמן..
אורי: זה הבניין הזה עם אבני הבזלת הגדול. 
נחום: נכון, נכון. היה בתוך זה לאחרונה, רק בית כנסת שאז הוא בזמנו הוא ייעד את הפינה הזו לבית כנסת והיום הוא נגאל באיזשהו צורה ושוב פעם הכניסו בו חיים ושוב פעם לומדים בו תורה. שיפצו אותו, ניקו אותו ושוב חזר להיות מוסד מסורתי..  
אורי: יתר בתי ספר?
נחום: מה שאני זוכר זה את בית ספר אליאנס בעיר העתיקה, היום מעטים נשארו שזוכרים את הבית ספר הזה עם כמה כיתות, בקושי היה אפשר להגיד לזה בית ספר עם כיתות אבל ככה לקחו בית ועשו ממנו בית ספר אליאנס, בשלב יותר מאוחר הבית ספר הזה עלה שוב מחוץ לחומות אבל בקרבת החומות שוב פעם איפה שהיום מי שמסתובב איפה שדונה גרציה ובכניסה הזאת לדונה גרציה ישנו בניין גם כן מאבני בזלת, הוא לא נבנה כבית ספר אלא היה בניין ששיך למזרחי, משפחה די ותיקה ועשו ממנו בית ספר וכבר היה שלב יותר מתקדם, יותר בחוץ יותר אויר יותר אור ולימדו בו, אני זוכר את המנהל של הבית ספר שאני זוכר אותו. אל נקבה, משפחה מבוססת וותיקה ביישוב, ציוני שלימד בבית ספר אליאנס ואני וכל האחים שלי, היות ואנחנו נתינים צרפתיים אז כמובן שלמדנו בבית ספר אליאנס, אבל היה גם בית ספר עממי קראו לזה ששם היה המנהל 
אורי: ארליך?
נחום: ארליך, הידוע כציוני, ומי שגמר בית ספר אז עממי, יסודי היום קוראים לזה, כאילו שגמר אוניברסיטה.
אורי: בנות למדו גם כן?
נחום: כן, למדו בנות ובנים כמובן. אומנם בבית ספר האליאנס היה לו משטר משלו קצת עם כל מיני הרגלים משונים שאנחנו בתור ילדים ניסינו להתמרד אבל לא הצלחנו, היה נהוג ללכת, גם הבנות וגם הבנים עם סינורים, סינור כזה מלמעלה כמו שמלה עם כפתורים בצד, בחורף הלכנו עם שחור ובקיץ הלכנו עם כחול ואסור לילדים היה לגדל שיער, צריך היה להסתפר איך שאומרים (גרושי) לגמרי, והבנות היו צריכות להסתפר מה שהיו קוראים לזה גרסון, ככה קצר, קצר, קצר כדי שלא לבנים ולא לבנות יהיה אפשרות להתעסק עם עצמם אלא רק עם הלימודים... 
אורי: וגם שלא יהיה כינים....
נחום: גם שלא יהיה כינים כמובן. וגם משטר קפדני מבחינה, כשאתה היום משווה את הלימוד והחינוך של אז והים יש הבדלים עצומים, ואני פה אולי רוצה להדגיש, המורה היה מחנך והיה כל ראשה בחינוך הדור. היה לנו מורים, חברים, שהם דאגו לנו לטייל בשדות להכיר כל פרח, כל צמח. בכל הזדמנות, גם בשבתות היינו יוצאים ברגל לשדות לטייל, כל בעיה שהייתה לנער היה לו חוץ מהאבא והאימא היה לו מורה והרגיש שהוא יכול לשאול אותו ולדאוג לו. ולא דאגו למשכורת ולא דאגו לשום דבר והיום, אתה רק שומע על שביתות ושבתות ואיך יותר משכורת ומה שיותר על חשבון חינוך הדור ולאף אחד לא אכפת כשאז היה צריך לקבל מישהו עזרה בלימודים, בתוספת אז ישב המחנך ודאג ללמד אותו ולהסביר לו ולדאוג לו. היו צריך לשלם שיעורים פרטיים, בלי זה לא הול, אולי המורה גומר לעשות את השיעורים שלו כדי ללכת לעשות שעוות נוספות..
אורי: תגיד לי איך הייתה ההשפעה של הכינרת על הילדים בתקופה שלכם?      
נחום: קודם כל, לא היה ילד או ילדה בגיל הכי רך, שלא ידע לשחות, זה היה חלק בלתי נפרד מהחיים הטבעיים של הילד, אני זוכר דברים שהיום ככה, סיפרתי ככה כמה דברים במקומות שנתבקשתי. בתקופה קצת יותר מאוחרת ככה ב-36-38 היה, נוצר איזשהו קשר בין אירופה לבין הודו ע"י אווירונים והייתה צריכה היה להיות תחנה פה של אווירון, אווירון ימי, אז נבחרה הכינרת כתחנת ביניים גם לדואר וגם לכל מיני דברים על הכינרת ופתאום אתה רואה אווירון עם ארבעה מנועים ענקיים נוחת לו בתוך הכינרת וכול הילדים היה להם פליאה והם שוב קופצים למים ושוחים לכיוון האווירון וזה מרחק די גדול, זה מאתיים וכמה מטרים ושוחים ובלי בעיה.
אורי: יש לי עוד שאלה אחת, את הספינה שהובילה ממגדל או מטבריה לצמח, ששפר היה הקונדוקטר שלה אתה זוכר? 
נחום: כן, אני עוד זוכר את הספינה הזאת אפילו עד לפני תקופה של בוא נגיד לפני שלושים שנה השרידים שלה נזרקו, לפני, איפה שהיום הלידו. הייתה ספינה בנויה מברזל ומנוע כנראה ש..  זה היה המושגים שלנו על הכינרת לא היו אז, רק סירות דייגים וכשהיה, קראו לזה לנץ הגדול, ספינה עם מנוע שכל הזמן תיקתק כנראה היה לו שהיה כיסתון(?) אחד ותיקתק פק, פק, פק, פק, עבר מקצה לקצה. היום אתה רואה את סירות המרוץ האלה רצות ושטות במהירות..
אורי: זאת אומרת, הכינרת הייתה לה השפעה אליכם ועל התושבים של בני טבריה.
נחום: זה היה לא רק השפעה אלא מקור חיים, הכביסה הייתה נעשית בכינרת, המים נשאבו ע"י שואבי המים וחילקו את זה עוד לפני, אני זוכר עוד לפני שהיו ברזים היו שואבי מים מהכינרת ומחלקים אותם לתוך הבתים. היו כאלה על חמורים והיו כאלה עם מקל על שני פחים שעבר מבית לבית וחילק מים. בשביל שבכל אופן יהיו המים פחות או יותר מטוהרים עמד איש העירייה ושפך לכל פח את הכלור ישר לתוך הפח וכך היה צריך לשתות מים עם כמות כלור בלתי מדודה בוא נגיד. היום זה בא בצורה אוטומטית בתוך המים. 
אורי: את השיטפון הגדול אתה זוכר?
נחום: כן, אני הייתי כבר נער. השיטפון אני זוכר זה היה יום לא במיוחד חורף אלא להפך זה היה נדמה לי בחודשי תחילת הקיץ . אני וכל החברים שלי היינו בבית ספר ולקראת הצהרים בערך התעננו השמים, ממש עננים כבדים ואפלים שכיסו את כל השמים מעל העיר טבריה והתחיל לרדת מתר גשמים ממש אי אפשר לתאר באיזה כמויות עצמותו ללא הפסק, כמובן שזה היה בלתי רגיל והיינו צריכים בצהרים להפסיק, היינו לומדים יום לימודים ארוך, בצהרים הייתה הפסקה והיינו ממשיכים אחרי הצהרים והמורים החליטו אסור לתלמידים לעזוב את הבית ספר. 
אורי: היה גם ברד?
נחום: היה גם ברד וגם בעיקר, גשם זלעפות, בכמויות, כדי להגזים בערבית היו אומרים, כל טיפה ממלאה כוס. 
אורי: איך אומרים את זה בערבית?
נחום: (קול נותבא ותאבא קובאי) ולכן נשארנו בבית ספר ולא נתנו לנו לצאת מהבית ספר וזה נמשך, ואז התברר, התחילו להגיע שמועות שזה שטפון, כמובן שההורים של הילדים דאגו והתחילו להגיע כל הורה לקחת את הילדים שלו והתברר שהגשם הזה נמשך בערך כמה שאני זוכר היום, איזה חמש שעות רצופות.   
אורי: באיזה שנה זה היה?
נחום: זה היה בשנת 1933 נדמה לי, ואנחנו הגענו הביתה והתחילה מן הרגשה לא ובה בעיר למרות שאנחו גרנו כבר מחוץ לעיר וידענו שמשהו הולך כאסון והתברר לנו רק לאחר מכן מה גודל האסון שהיה, הכמויות המים שירדו והתנקזו לתו העיר העתיקה שהייתה צפופה וכל המעברים בין השכונות היו סמטאות צרות ולא כפי שהיום אנחנו רואים כבישים רחבי ידיים, והמים שירדו וגלשו מההרים מגובה רב, סחפו אתם הרבה מאוד סחף אדמה וחולות ואבנים וזה גרם גם לסתימת יתר של המעבר של המים ואני זוכר שהצטרכו ככה בבהלה להתפנות מהעיר מפני שגובה המים הגיע ככה בלי הגזמה לגובה של למעלה משני מטר.  כשאני מדבר, טבריה הייתה בנויה בית על יד בית בתוך בית לפי הסגנון הישן ללא כל רווח בין בית לבית, וסמטאות שקישרו בין הבתים בצורה זו או אחרת או השכונות יותר נכון.
אורי: איך הכבישים הי בנויים, לכיוון הים או צפון דרום?
נחום: קודם כל לא מדובר על כבישים, מדובר על מעברים שהיו, עד היום רואים את זה בעיירות עתיקות מאוד, משובתות, כל המעברים היו משובצים אבני בזלת ורוחב כל סמטא מקסימום שני מטרים, שני מטרים וקצת יותר ומקומות עם הרבה פחות אפילו ולכן לא לאורך גם לרוחב כי טבריה העתיקה התרכזה על שטח מאוד מצומצם והמעברים היו לרוחב ולא לאורך. היו כמה מעברים לאורך כדי להיכנס לתוך העיר, אבל בעיקר היה לרוחב וזה גם גרם שהמים לא גלשו ישר לכינרת אלא הם נשארו, מה עוד שטבריה היא בנויה עיר על עיר בתוך אריסות אז היו גם מרתפים וגרו בתוך המרתפים האלה והמרתפים האלה התמלאו וגם הקומה מעל המרתף שהייתה גם כן לא בנו בגובה רב אז גם כן התמלאו מים. אני זוכר שהיו לי חברים שגרו בתוך העיר העתיקה ואח"כ הלכנו לראות עד היכן הגיעו המים וזה היה, הדבר הזה נשאר הרבה זמן, הסימן היה מעל לשני מטר גובה המים, שניים וחצי במקומות מסוימים ואז הצטרכו לפנות את התושבים מהעיר, אז כמובן היהודים בדרך כלל לפני קום המדינה היו מאורגנים לדאוג  לעצמם, לא סמכו לא על ממשלת המנדט ולא על אף אחד אחר. היות והשכונה קריית שמואל כבר הייתה בנויה אז הרבה מהתושבים הכניסו אותם בכל מיני מקומות ציבוריים וחלק לקחו אותם לקבר רבי מאיר בעל הנס שיש שם מקום די גדול בשטח הקבר ותתפלאו לשמוע שבמגדל שהיא קורבה לטבריה לא ירדו גשמים וקצת מעל למצפה..
אורי: ביבנאל אני זוכר ירד...
נחום: אבל לכיוון עמק הירדן כן ירדו גשמים,
אורי: ביבנאל ירד ברד...
נחום: מעל לכביש שמחבר בין טבריה לצמח, לעמק הירדן הוא באמת גם נכסם בזמנו. אבל היות ורבי מאיר היה שטח גדול והוא היה גבוה מעל לםני השטח שהיה מוצב אז אכסנו הרבה מאוד תושבים שמה, אכסנו גם בבתי ציבור שהיו עד כמה שהיו..
אורי: היו קורבנות?
נחום: היו עד כמה שאני זוכר את המספר כ-19 קורבנות שנסחפו עם הזרם והם נחנקו.
אורי: יהודים וערבים?
נחום: גם יהודים וגם ערבים, בעיקר ערבים. היו כאלה שעם גאות המים, זאת אומרת ההצפה של המים, הרבה טיפסו על כל מיני מקומות שהצילו את נפשם וזה מה שהאסון היה גדול מאוד בייחוד שלרבים לא היה מקום מכסה, גם ליהודים וגם לערבים.
אורי: אתה יכול לתאר את העיר העתיקה את השווקים שלה? ובעיקר את הגיבורים של טבריה, הגיבורים הערבים שאח"כ בטח נפגשת אתם יותר מאוחר.
נחום: כשאתה שואל על איך הייתה טבריה ואיך הגיבורים וכל זה, אני זוכר את העיר כפי שקודם לכן סיפרתי. הייתה בנויה מיישוב מעורב, יהודים וערבים וחלק נוצרים ובעיר העתיקה היו שכונות, שכונה ערבית, שכונה יהודית אבל היו גם מפגשים, היו נפגשים בבתי קפה, במסעדות ובכל מיני דברים. היה חוב שהיום קוראים לו חוב הגליל, גם אז קראו לו רחוב הגליל, זה היה רחוב שהוביל מצפון לדרום מכניסה לעיר ומהיציאה ממנה שבשבתות גם יהודים וגם ערבים היה מקום המפגש שלהם בייחוד לאחר משחקי הכדורגל שהיו מתקיימים בעיר והיו מטיילים, גם יהודים וגם ערבים ולכאורה הייתה אווירה כאילו משותפת לערבים וליהודים ללא הבדל, רק שהיה ככה צץ משהו מבחינה פוליטית ואז היינו מרגישים את הניתוק, למרות הקשיים החברותיים, המסחריים והכל, משהו, באוויר היה מורגש בין יהודים לבין ערבים. זה משהו שזכור לי מאוד כי אולי באופי שלי הייתי מבחינתי כלאומני, יהודי, ציוני שהמומנט הזה תפס אותי בייחוד שהתחלנו להבין עד כמה שהם מעוניינים במלחמות נגד היהודים והיו כינויים שחשבו היהודים שהם יותר חלשים והם החזקים והיו כל מיני מילות גנאי. היו אומרים וואלדלמיתה וכן הלאה.   
אורי: זאת הייתה הסתה מבחוץ או שזה הייתה הסתה פנימית?
נחום: בהתחלה זו הייתה תסיסה שקיבלו אותה מבחוץ אבל זה הלך והתפתח גם מבפנים, גם מבפנים, אבל אני אומר שוב, זה היה גאות ושפל בנושא הזה. אז עד מאורעות 36, 1936 הייתה אווירה בוא נגיד ככה רגועה, ואז התחילו המאורעות שהתחילו בשביתה כללית בארץ מי שזוכר. כל ערביי א"י החליטו לקיים שביתה, לא למסחר ולא לשום דבר, לא לעצמם ולא  עם אחרים, חשבו שבזה הם ישיגו משהו. אז כמובן זמנו של חזא עמין חוסייני מירשולים שהוא היה המנהיג הפוליטי הדתי שלהם והוא היה קיצוני מאוד בשנאתו ליהודים וכמובן שהייתה הכרזת השביתה, אבל היא הייתה מלווה גם במעשי אלימות. במה זה התבטא בטבריה, בטבריה כפי שאמרתי היו להם שתי מסגדים במרכז העיר וכל יום שישי היו מתפללים וכשהיו גומרים את התפילה היו יוצאים בהמוניהם עם, היה להם מנהג לערבים שהיויוצאים עם ץופים ודגלים, קראו לזה לועדה, זה נוהג דתי שכל יום שישי היו מתאספים בביתו של איזשהו חז' והיו מקיימים טקס דתי עם התופים והיו מסתגפים וכל הדברים האלה. אז הם העבירו את זה לימי שישי שהיו יוצאים מהמסגדים ומתחילים ללכת ברחובות להפגין כוח שזה היה מתפתח לתגרות בין יהודים לערבים שהיו הם מנסים להתפרץ לאזור היהודי, אני אמרתי ברחוב הגליל זה היה הגבול של העיר העתיקה לעיר החדשה. 
אורי: אתה מתכוון לעיר העתיקה, לא לקריית שמואל.
נחום: לא, לא לעיר העתיקה, כשאני אומר העיר אני מתכוון לעיר העתיקה, כשאני ארצה את החלק העליון אני יגיד קריית שמואל, אז אני מדבר, כל החיים היו בעיר שהגבול הקיצוני המערבי שלה היה רחוב הגליל והמסחר של היהודים היה לאוו דווקא בעיר העתיקה כי ברחוב הגליל והם היו מנסים להתפרץ אל תוך האזור הזה. 
אורי: מה הייתה השפה המשותפת או ששלטה בטבריה?
נחום: הייתה שפה כמובן הייתה שפה משותפת לכולם, ערבית, גם היהודים דיברו ערבית אפילו היהודים האשכנזים וגם הערבים אבל לכל, לנו הייתה גם שפה נוספת, עברית ויידיש אבל הספרדים דיברו ערבית וגם כל חיי המסחר והחברה של היהודים עם הערבים התנהלה בערבית. כמובן שאז גם האנגלים היו בשטח אבל לא הייתה להם השפעה מבחינת שפה, הייתה השפעה של השפה הצרפתית יותר, אבל לא זה אני רוצה להגיד, לעניין של המאורעות. כך זה התפתח, שיהודים שהיו גרים בעיר העתיקה התחילו לחשוש להמשיך לגור ואז התחילה תנועה יותר ערה לעלות לכיוון קריית שמואל לכיוון אחווה ולכיוון שכנות נברה וכל השכונות האלה מחוץ לעיר העתיקה, ראו בזה הרבה יותר בטחון אבל אי אפשר להגיד שהעיר נעזבה, להפך, היו בה יהודים אבל אני לא אשכח את התקופה הזאת, הרגשה לא נעימה להיות בתוך העיר העתיקה, בייחוד בשעות הערב, היה להם די רוב בעיר העתיקה ולכן היהודי הרגיש לא נוח, זה נמשך כך מ-36 והשביתה שלהם נמשכה כ-6,7 חודשים, הם לא יכלו להחזיק יותר מעמד, אבל השנאה התפתחה, הלכה וגברה, אני לא אשכח..
אורי: למה התפתחה השנאה? מקנאה? או מהסתה?         
נחום: מהסתה, שום קנאה לא הייתה, שום קנאה, לא קנאה אלא הסתה פשוט מאוד, התחילה להיכנס, מה שלא היה ידוע מלפני כן, התחילו להכניס להם לתודעה שהיהודים הם באו לכבוש את הארץ, לגזול כל מה שיש להם. זאתי הנקודה. עד אז לא היה בכלל שום הרגשה כזאת אבל כמובן שאנשים בעמדות הפוליטיות, המנהיגים כיוונו את הדברים, כיוונו אותם והאוזן הייתה קשובה לנושא הזה בייחוד לצעירים. ולכן אני בא ואומר שעליי השפיעה מאוד ובשנת 1938 שהמאורעות הלכו וגברו ורציחות של יהודים לאור היום, בעיר, בתוך העיר. יד השלטון הייתה מתחת לכל ביקורת. אני זוכר שמה שהשםיע עליי מאוד הוא שהיה לי ידיד בנוער העובד היינו ביחד וכן הלאה ואז הלכתי בערב אתו, אני נכנסתי לבית מרקחת כדי לקנות תרופה, היה לי כלב, רציתי לקנות תרופה לכלב והוא המתין לי בחוץ ופתאום שמעתי יריה, אני יוצא הוא כבר קיבל כדור בגב וגסס ומת. והיינו צריכים לקחת אתו, ואז כשהיה קורה מקרה כזה כולם היו נעלמים, גם יהודים וגם ערבים ואם אתה היית בשטח היית נשאר בודד, לקחנו אותו לבית חולים, היה בית חולים שוויצר עוד צעיר אבל ממש אף אחד לא רצה לגשת, פחדו ובוקשי עד שעבר אוטו חברת חשמל, בזמנו ולקחנו אותו לבית חולים, זה מקרה, היו גם מקרים קודמים שזרקו פצצה לתוך מרפסת ונהרג נער והיה מקרה שאני הייתי עד לזה, הרב עבו חצרה, רב ותיק באבריה, מאוד ותיק, הלך ברחוב, מישהו דקר אותו בסכין בבטן והוא מת מזה, היה מקרה שוב לנגד עיניי כביכול, לא בדיוק בזה אבל הייתי עד לזה כשבאו ורצחו, לאור היום את ורדי, היה סוחר חלקי מכוניות, מפורסם ועשיר כשהיה לו קשרים רבים עם ערבים והיה לו מחסן די גדול של חלקים ועבדו אצלו שלושה ארבע עובדים. נכנסו לאור היום ורצחו את כולם, והבהלה הייתה גדולה ואנשים ברחו ואני זוכר שאחי, מחלוף, מיכאל ואני היינו בקרבת מקום וראינו את הטבח שהיה, האיום הזה, ועמדנו באמצע הרחוב ומכונית שעברה ניסינו לעצור אותה כדי שתיקח את הפצועים ולא רצו לעצור כי כל אחד רצה להימלט על נפשו. בסוף שוב באה איזה מכונית, אני לא זוכר, ולקחנו אותם לבית חולים. כל האירועים האלה מכניסים בך מן הרגשה, מי אתה מה אתה, כבשה לטבח ויד השלטון לא יכלה לעשות שום דבר. 
אורי: היהודים לא הגיבו?
נחום: אז הייתה מדיניות של הבלגה, קראו לזה אני זוכר, אז כבר הייתי בשורות "ההגנה" שהיינו מתעסקים,  וזה לא סיפק אותי ואני רציתי יותר ויותר להיות מחינה מעשית וכל האירועים האלה דוחפים אותך, דוחפים אותך לרצות יותר. הייתי אז בגיל 15 וחצי
אורי: רממיק?
נחום: אני יגיע לכל הנקודות האלה, אני מתחיל לספר ונזכר בזה. אומנם היום אנחנו מדינה חזקה עם טנקים, אבל אז למי שהיה אקדח זה היה דבר גדול. אני זוכר שבמשפחה בכל אופן היה לנו נשק, היה לנו נשק, כמעט לכל אח, יינו חמישה אחים ולאבא, היה לנו מספיק נשק, ואז אני זוכר שכל האירועים האלה הביאו אותי, למה אנחנו חייבים להבליג? מדוע לא להחזיר?! וזה קומם אותי, מה עוד? כשהיה הטבח הנוראי בקריית שמואל, כשנכנסה כנופיה, מאורגנת יפה והיא טבחה נשים וילדים במשך שלוש שעות השתוללו בתוך הקרייה, שרפו בתים, שרפו בתי כנסת, שרפו אנשים חיים ויד השלטון כביכול הבריטים, האימרפירה הגדולה, לא יכלה לעשות שום דבר אולי מתוך כוונה אולי לא מתוך כוונה..
אורי: אז הגיע ווינגט.
נחום: כן, ואז היה דבר נוראי, שאתה מזכיר ווינגט, הם בנסיגה שלהם דרך מצפה לכפר חיטים אז ארבו להם החברה שלנו שהיה להם מידע שעלול לקרות דבר כזה ופגעו בחלק מהם אבל לעומת הטבח הנוראי שלהם זה היה עונש די קטן. זה השאיר עליי ממש הרגשה שאנחנו לא יכולים להיות בצורה שכזאתי, לקבל מכות ולהירצח ולהמשיך להבליג, אני הרגשתי שמדוע אנחנו לא נחזיר להם ונכנסה בי התקוממות הזאת, אני לא אשכח שהופעתי לפני יגאל אלון ז"ל והיה מפקד העיר אז ארזי והיה מםקד הנפה, נחום שבני שיוודה לחיים, אלה שהזכרתי אינם בחיים ובתור נער ה קצת משונה, בא נער ודופק על השולחן, מדוע שאנחנו לא נגיב, ואם לא יתנו להגיב, אני יגיב באופן עצמאי ואז אמרתי ישנם די בחורים שמוכנים להגיב, על כל פגיעה בנו נחזיר. המדיניות שלנו לא עד שאנחנו נתבסס ויש מי שיעשה את זה ויש מי שיגן ואז אני החלטתי לקחת יוזמה עצמית ואחרי הטבח הזה שהיה בקריית שמואל וזה השאיר עליי רושם די נוראי, אני ארבתי לאוטובוס ערבי בקריית שמואל, כשיצא מהעיר ונסע לכיוון נצרת, זה היה ביום שבת, והחלטתי לריות לתוך האוטובוס ולפגוע הם כמו שהם פגעו בנו ואני עשיתי כן, כשהאוטובוס הגיע, היום זה איפה שהייתה המסעדה קואופרטיבית אח"כ נהיה מלון הדר, היום יש שם מסעדה קוראים לזה פונדו, היה אולם של הפועל שם למטה.....
אורי: מול המלונות עדן ופאר..
נחום: בשורה אחת, בהמשך למלונות עדן ופאר. אני החלטתי על דעת עצמי לעשות פעולת תגמול ואז כשהגיע האוטובוס הגחתי מתוך הפתח של המבנה הזה, זה היה אז בתקופת בנייה המבנה הזה, ויריתי לתוך האוטובוס, לתדהמתי האוטובוס נעצר והתחילו לרדת ממנו ערבים ולרוץ אחרי ואני נמלטתי לאותו מקום שהייתי אמור לרדת במדרגות אבל מתות קצת התרגשות במקום לרדת המשכתי ישר ואז ראיתי את עצמי שאני בקומה שנייה והם אחריי, נפצעו שם איזה שניים אני זוכר, ככה סיפרו לי אח"כ, ואני לא הייתה לי ברירה אלא לקפוץ מהקומה השנייה למטה, זה היה בשבת, בשעות הבוקר שעה תשע ומשהו וזה היה לכיוון השני של הרחוב ואז עקב היריות ועקב ההמולה והצעקות של הערבים אז מה שאני זוכר ומה שאח" בכל אופן נאמר לי, היה אדם בשם קלירס שהלך להתפלל לבית הכנסת ואני זוכר שלו היה אקדח שנכנסו אז הכנופיה הזאת לשכונה הוא ירה באקדח ולא התקרבו לביתו, אז הוא ראה אותי וזיהה אותי ואני נמלטתי, אומנם נקטי רגל אאבל נמלטתי והגעתי לחבר שלי בקרבת מקום, נכנסתי כאילו כלום ולא סיפרתי לו שום דבר וכאילו באתי לבקר אותו למרות כל ההתרגשות והוא לא ידע במה מדובר והיה המולה ובאה משטרה וכן הלאה ואני נעלמתי.אבל....
אורי: בן כמה היית?
נחום: הייתי בן 15 וחצי ואז..
אורי: ובאת להציל את כבודה של טבריה.
נחום: לא להציל את כבודה, הרגשתי חובה עצמית לעשות את המעשה ואז..
אורי: יש לי שאלה? למה לא הלכת לאצ"ל או ללח"י באותה תקופה?
נחום: אני יותר מאורח יגיד לך, אבל תן לי לגמור את הסיפור הזה. ואז למחרת היום אני נקרא למפקדה ליגאל ולרסין בזמנו והם מספרים על המעשה שאני עשיתי והם ידעו הכל והתברר שאותו קלירס שראה אותי הוא הלך ומסר להגנה את כל העניין שזה אני וניסו להשפיע עליי שזו לא הדרך, אמרתי שאני לא יכול להשלים ולראות חברים ויהודים טובים וילדים ונשים נטבחים כשאנחנו עומדים מנגד ומחכים שתבוא העת. אני מוכרח להגיד זיכרונו לברכה יגאל, ראה בזה אני לא יודע מה והוא החליט והציע לי, אז הייתה גם תקופה שאני כבר גמרתי את הלימודים בבית הספר היסודי ואז הוא הציע לי ללכת להיות בכפר תבור ושם ייתן לי את כל האפשרויות להרגיש שאני מגן על המולדת ובבוא העת שיצטרכו לעשות משהו בטבריה אני זה שיהיה הראשון שיעשה את זה. כמובן שבתור נער השתכנעתי וקיבלתי את עצמי את ה.. היום אני רואה בזה כאילו גירוש בכבוד,  וראיתי בזה כפתרון ואני הלכתי ואמר לי שם אני ימסור אותך בידיים נאמנות של האחראי לביטחון ואתה יהיה בתוך הביטחון והוא פיתה אותי בכיוון הזה ואני הלכתי והייתי בכפר תבור עד לאותו יום שאני יקרא לעשות את הפעולה הראשונה כהגבה. אני רוצה פה להגיד שבכפר תבור, כהן היה אחראי על הביטחון.
אורי: איזה כהן, מיכה?    
נחום: לא זוכר, האבא הזקן אז היה אחרי לנוטרות..
אורי: אה, משה דויד.
נחום: משה דויד כהן כן, וכשהביאו אותי, יגאל אלון בעצמו זיכרונו לברכה, בטנדר אז הוא אומר לו, הבאתי לך מישהו, הוא שאל אותו מה אתה מביא לי ילדים, אז הוא אומר לו, הלוואי יהיו לך כמה ילדים כאלה אז יהיה בסדר. כמובן היום זה נשמע קצת הפרזות אבל זאת עובדה. ואני הייתי יוצא באמת לשמירות בכפר תבור, עם הנוטרים והרגשתי את עצמי טוב, עד לאותו יום ופה אני רוצה לחזור לטבריה. באותה תקופה שאני מספר עליה, על המאורעות ועל הרתיחות וכל זה, היו שניים שכיוונו את כל האירועים האלה נגד היהודים, אחד היה מנהל בית הספר הממשלתי ואחד היה ספר לכאורה במקצועו ובביתו של הספר, בשכונת מיומניה היו המפגשים וההחלטות בכיוון הביצועים  שלהם והיה ידועה הדבר הזה.
אורי: אתה זוכר שמות?
נחום: כן, המנהיגים היו בעיקר נעים אל חלה, מוסטפה חתן, מוניר ובאדר והדורה ועוד כאלה שמות שפה לא אומר כלום. טוב לאחר שאתה כבר שמעת שמות אז פה מתחיל הסיפור ככה מבחינתי, מבחינה אישית. היו עוד כמה אירועים ואז לשמחתי הרבה במקדת ההגנה הגיעו לכלל החלטה שצריך בכל אופן לשים קץ לכל הדברים האלה בצורה של תגובה מקומית, לא תגובה בכל הארץ כי טבריה באמת הייתה מבחינה הזאת לפגיעה בתושבים, באנשים שלבים ואנשים מבוגרים וכל מיני אנשים כאלה, בילדים וגם בין היתר באותה תקופה אני רוצה לציין.גם מבני המשפחה שלנו נפגעו, בני הדוד שלי שהיו ממש ילדים. נזרקה ככה לתוך החצר פצצה והם נפצעו מרסיסי הפצצה, למזלם הם לא נהרגו אבל מפצעו קשה באותו זמן. ילדים שני 6 ו-8 ו-10 וגם ניסו לפגוע באימא שלי ויש סיבה לכך, אנחנו כמשפחה היינו קצת לאומנים וזה בלט אצל הערבים וכשהיה צורך כבר להגיב ואני מוכרח לציין פה את יגאל אלון שקיים את ההבטחה שלו שבמידה ותהיה תגובה בכל אופן אני ישע בתגובה הזאת כי ידעתי את כל הפרטים בנושא הזה. ואז אני נקראתי והוטל עליי לפגוע במנהיגים האלה שציינתי קודם את השמות שלהם, חשבב אחד ומנהל בית הספר אותו ספר. אני ארבתי להם, היה להם נוהג לעבור במקום מסוים, בשעה מסוימת, אני באתי מכפר תבור במיוחד וארבתי במעבר הזה ולפני שהם הגיעו אליי לצערי הרב, הופיע בחור יהודי שהוא הרבה זמן לא ראה אותי כי הייתי בכפר תבור וניסה לדבר איתי ואני ככה עמדתי על קוצים, כי ראיתי שהם מתקרבים המיועדים לפגיעה והוא מפריעה לי ואז אני ביקשתי אותו, תעזוב אותי, הוא הרגיש שיש פה איזה מתיחות מסוימת, הוא באמת עזב אותי אבל הם קצת התרחקו ממני והייתי צריך לצאת מאותו מקום שהייתי צריך לפגוע הם וללכת אחריהם על מנת לפגוע בהם וזה כבר כביכול גילה אותי בשטח, אבל אני לא ויתרתי ויריתי ונפגעו שניים וחד נהרג, מחשש מהזה שנפגע פן יכיר אותי, השניים היו קצת יותר רחוקים אז לא חששתי מזה שהם יכירו אותי אבל האחד שהיה קרוב מאוד אליי חששתי שהוא יכיר אותי אז הייתי נאלץ עוד פעם לחזור כדי בוא נגיד לגמור את החשבון אתו עד הסוף. וכך זה היה. ואני נמלטתי למקום שהייתי צריך להגיע אליו מרא, זה היה בית זיידל, שמה היה בית ההגנה, בית שהיה מיועד ככה לחברים מההגנה, אני באתי והתחבאתי שם..
אורי: איפה בדיוק היה המארב והיריות והנסיגה?
נחום:  זהה היה בשכונה שאז בזמנו הייתה כביכול ערבית, בין שכונת מימוניה לעיר, היום זה באזור שכבר השתנו הדברים, קצת מתחת לקבר הרמב"ם. וקו הנסיגה שלי היה דרך בית ספר, אז עממי חלק משכונה יהודית ומשם לקריית שמואל ולאותו בית שאני אומר בית זיידל. אני רוצה לציין פה שאף אחד מבני המשפחה לא ידע שאני באתי ושאני עומד לבצע משהו ובכל אופן כשהיה האירוע הוטל עוצר על כל העיר וכמובן שהפצועים וההרוג נלקחו, ולפני שנלקחו הייתה ככה המולה וערבים, והנה פתאום בפעם הראשונה נפגעים ערבים ולא יהודים לתדהמתם. בסביבה, היות והייתה סביבה ערבית כמעט, התאספו הרבה מאוד ילידם ואני, הכירו אותי הילדים האלה מלפני כן כי אנחנו גרנו בסביבת השכונה הזאת ולצערי הרב אותו בחור שהוא ראה אותי לפני כן, המשטרה והצבא הבריטי תפסו אותו, חשדו בו והוא מתוך פחד, אמר את השם שלי
אורי: מה שמו?
נחום:  לא אגיד לך, עד היום לא יודעים את השם שלו רק אני יודע. גן אז חברי ההגנה ידעו, זאת אומרת יגאל ידע מי זה אבל זה נודע לי אח"כ מפי החברים שלי ולא רצוי, הוא עוד חי וקיים בטבריה, מתוך פחד וככה כששמעו את השם שלי הלכו לבית, להורים, עשו מהפכה לא רגילה כדי לחפש אותי וקרעו את המזרונים ושברו את הארונות כדי למצוא משהו שיעיד איפה אני, אולי יש פה עוד איזה סימן שנתן להם חיזוק יתר, בזמנו אני החזקתי את האקדח, בתוך ספר, זה היום סיפור ישן אבל אז היינו חורטים את כל הדפים כתבליט של אקדח ומחביאים את האקדח בתוך הספר, הם גילו גם את זה ולא גילו את האקדח למרות שאף אחד מהמשפחה לא ידע שאני נמצא והם ידעו שאני בכפר תבור ואמרו להם, הוא בכפר תבור, הוא לא בטבריה כבר יותר משלושה חודשים, לא האמינו והמשיכו את החיפושים אצל האחים, והם אסרו גם את האחים יתר האחים וגם בן דוד שלי נאסר על סמך זה שהם חשדו שזה אני ביצעתי. ואז היה סיפור, כבר ידעו שמחפשים אותי ואז היה סיפור איך להוציא אותי מתוך העיר, היה מטל עוצר וכל העיר סגורה ומסוגרת אז תכננו להוציא אותי, אותו יגאל, זיכרונו לברכה שלח את המשוריין המפורסם של הנוטרים ואני הולבשתי במדי נוטרים ובצורה כזאת בשעה 12 בלילה המשוריין של הנוטרים, הקופסא הזאת הסגורה מי שזוכר את זה, יצאנו, עזבנו את טבריה דרך יבנאל וכמובן שהמשטרה ראתה שזה אוטו משוריין של נוטרים לא עצרו ואנחנו עברנו והגענו ליבנאל, באותו זמן היה נחום שדמי שהיה מפקד הנפה באותו זמן, הגענו אליו והוא אומר לי, נו עכשיו אתה תגיע לכפר תבור ואתה לא עזבת, תהיה הוראה שם לסמל הנוטרים ולכולם בידיעה שאתה כל הזמן היית ולא עזבת את המקום. וכך זה היה, אני הגעתי לכפר תבור כבר לפנות בוקר אז עברנו דרך משמר השלושה, שרונה ודרך עפר הזאת,עכשיו היא סלולה אבל אז עוד הייתה דרך עפר
אורי: דרך בית גן ו...
נחום: בית גן ועילוט וכל האזור הזה. ואני מגיע לשם והכל מתוכנן שאני לא הלכתי ולא עזבתי ולא שום דבר. ואז..
אורי: באיזה שנה זה היה?
נחום: זה היה בתחילת 1939 ואז למחרת בבוקר בשעה תשע בערך מגיע משוריין של המשטרה הבריטית עם מספר של שישה, שבעה שוטרים ומחפשים אותי, ואז לאן ניגשים, לתחנת הנוטרות ואז סמל הנוטרות,  אותו משה כהן.אני לא זוכר את השם הפרטי שלו..
אורי: משה יעקב כהן.
נחום: יכול להיות, משה יעקב כהן, יהודי ידוע בכפר תבור, הבנים שלו חברים שלי עד היום. אומר להם כן אנחנו מכירים את הבחור הזה, הוא נמצא פה כבר כמה חודשים והוא נמצא פה, אז אומרים לו איפה, אז הוא אומר, הוא יצא עם העדר לשדה, וכך היה מתוכנן, שאני יוצא עם העדר לשדה. חיכו, חיכו ואני לא באתי, אבל הגיע לי הידיעה שמחפשים אותי, כמובן שלא רציתי להתמסר ולא ידעתי מה הולך עד שבאה הידיעה בזו הלשון של יגאל אלון, שנחום שדמי הורה שאני ידע שבני משפחה נתפסו כבני ערובה עד התמסרותי, אין כל סיבה שאם אני ירצה לא אשאר בחוץ אבל בתנאי שאני יודע שהאחים שלי ובני הדוד שלי הם בני ערובה, ואז היה מתוכנן שאני יעבור לגבע, לחברת נוער בקיבוץ גבע ושם יחפשו את הרוח בין הקיבוצים, לא ידעו בכלל איפה אני נמצא. אבל זה לשיקולי, שאני יחליט, או שאני יתמסר ואז ישחררו את כל בני המשפחה או שהם ישבו כעצירים עד שאני.. ואז אני יהיה בחוץ. הייתה החלטה קשה מאוד, בינתיים זה לקח זמן, בינתיים המשטרה באה עוד פעם, ואז לא הייתה לי ברירה להחליט שאני כן מתמסר,  בהנחה שאני מתעלם מכל האשמות האלה ובאמת בפעם השלישית כשבאו, מסרו אותי והובילו אותי באותה דרך.
אורי: מסרתי את עצמך.
נחום: כן התמסרתי, בהנחה מה אתם מחפשים אותי, הייתי בשדה, זה היה בערב והובילו אותי, מצחיק קצת העניין שאני חזרתי באותה דרך שאני נסוגותי, דרך שרונה ודרך יבנאל ולטבריה, היה כבר ערב ואני מגיע לכלא, למשטרה, לסיירה קראו לזה, טבריה ואני מוצא שם את אחי ובני דודי ושישו ושימחו והם לא ידעו מכל העסק הזה מה אם זה נכון שזה אני או לא. ואז אני גיליתי לאחי הגדול, מחלוף שזה נכון שידע לפחות את זה ואני משוכנע שישחררו אותם ובאמת באותו ערב היה משהו קיצוני מצד המשטרה הבריטית, באותו זמן היה יעקב רייס ז"ל, שוטר יהודי שהוא ידע אנגלית וכנראה היה המקשר ושהוא ניסה לדובב אותי, קום כל אני קיבלתי הוראה לא לדבר אף מילה ולהגיד פשוט מאוד, אינני יודע שום דבר, אני יודע רק את השם שלי ולא יותר מזה אין לי כל ידיעה, מה נעשה מה שלא נעשה, כלום, להתעלם מהכל וכשניסו בערב עוד לתחקר אותי אני אמרתי את מה שאמרתי ואז התחילו ככה לחצים, אז ניסה אותו יעקב רייס ז"ל, היום אני אומר את זה בפה מלא, להתערב ואז אני אמרתי לו, אדוני אל תתערב, יש פה משטרה, לפחות שיהודי לא יתערב, והוא ניסה לרמוז לי ולרמוז לי כל מיני דברים שאני יבין שהוא מהצד החיובי לטובתי ולא מהצד השלישי אבל אני הייתי עוד צעיר וקיצוני בדעות שלי ולא עזר. היה קצין, קליימן, יהודי ואותו אני לא יזכיר לטובה בשום פנים ואופן, הוא היה ממש, אני מתפלא שיהודי מסוגל להיות כזה. בית הכלא היה מלא ערבים, אנשי כנופיות, תא מלא, אולי ארבעים ערבים היו בתוך התא הזה וביניהם היה הרוצח שרצח את ראש עיריית טבריה זאקי אלחדייף, זה אני עברתי עליו בלי להזכיר את המקרה הזה. הוא ישב שם וישבו עוד כמה רוצחים והוא רצה להכניס אותי ואת האחים שלי לתוך התא הזה שהיו מלאים ערבין ובשוםפנים ואופן, ממש בכוח אפשר להגיד, אנחנו התנגדנו שיכניסו אותנו לתוך הכלא, אולי בהשפעתו של אותו יעקב רייס 
אורי: רייס או וייס?
נחום: רייס, רייס, והחזיקו אותנו בחדר לא בתא מעצר, עם שמירה, אני זוכר שכבלו לי את הידיים והרגליים וככה עבר אותו לילה וכשהדבר הזה, עכשיו אפשר להגיד את זה, הועבר לידיעת אותם הגורמים בחוץ על ההתנהגות של אותו קליימן ובזמנו היה ראש העירייה שמעון דאהן ז"ל שאחיו נשוי עם אחותו ובאותו זמן ראש עירייה יהודי היה לו מה להגיד ואז הוא התערב גם אצל השלטונות בצורה הקיצונית, בצורה הקיצונית, איך יכולים לחשוב להכניס כמה בחורים יהודים בתוך ים של ערבים. בתא מלא ערבים, הלו הם יחנקו אותנו בצורה כזאת... אותו קליימן התעקש שכן עד לגמר החקירה איתי ובינתיים שיחררו את יתר בני המשפחה ונשארתי רק אני ואז הוא כתב לא מכתב אלא מן תצהיר כזה שביקש את הקצין לחתום עליו שכל מה שהוא עונה זה יהיה באחריותו ואז הקצין סירב לחתום על התצהיר הזה ואני לא נכנסתי לכלא עם הערבים. הייתי נקשר לתוך לולאה עם שרשרת לתוך הקיר, עם שרשראות לידיים ולרגליים. הפושע הגדול שפחדו ממנו.
אורי: השרשראות של הסוסים.
נחום: כן, ואני זוכר שהתנהלה חקירה בצורה די לא נעימה, להוציא ממני מי שלח אותי ומי נתן לי ואיפה הנשק וכל זה, אמרתי כל זה אינני יודע על מה אתם מדברים ומה אתם מדברים, אין לי כל קשר לזה והתעלמתי והמשכתי להחזיק בזה עד הסוף. כמובן שלאחר מכן אני הועברתי לכלא עכו, מפני שאי אפשר היה להחזיק אותי במעצר הרבה זמן כזה ושם ישבתי הרבה זמן עד פסק הדין, היה לי משפט צבאי..
אורי: יש לי שאלה לפני שאתה מגיע למשפט. אתה היית נער צעיר, ובטבריה היו הרבה חברי הגנה ומבוגרים, מדוע דווקא הוטל התפקיד עלייך.
נחום: אני חושב שהיו שתי סיבות עיקריות. אני הייתי ידוע בתור תוסס מבחינה הזאת, היה לי גם מקודם בוא נגיד, ביצוע עצמי ללא כל קשר עם ההגנה, הורחקתי מטבריה בכוונה השאת והובטח לי הדבר הזה והייתי אז בזמנו קצת יותר מהגיל שלי, פעיל במסגרת ההגנה. אז אני לא רואה כל סיבה למה לא וגם לא ראו בזה כל סיבה למה לא, ואני עשיתי את זה.
אורי: הערבים לא הגיבו על הפעולה שלך?
נחום: תתפלא לשמוע, זה קצת אבסורדי אבל מהפעולה הזאת לא היה אף מקרה אחרי זה. יש עוד סיבה אולי, שיותר מאוחר פרצה מלחמת העולם השנייה. אבל לשמחתי, אני לא יודע מה הסיבה, המקרה האחרון שהיה לפיגוע, משני הצדדים זה היה המקרה שאני נטלתי את היוזמה הזאת. זאת אומרת הוטלה עליי המשימה הזאת ולא היה אף מקרה אחר, לא בפיגוע ביהודים ולא יהודים בערבים.
אורי: יגאל שאתה מספר עליו, היה אז מפקד הטנדר או שהוא היה מפקד העיר? אחרי הטנדר.
נחום: לא, לא, הוא לא היה מפקד העיר, הוא היה סגנו של נחום שדמי ובמסגרת הנוטרות היה סמל הנוטרות בצורה פורמלית והוא טיפל בכל הנושא הביטחוני ההגנתי במסווה סמל הנוטרים. מפקד העיר בזמנו היה רזי כי אחרי הטבח שהיה בטחב עד אז היה פייטלזון, מפקד העיר ואחרי הטבח שהיה בטבריה, בקריית שמואל, הוא הוחלף והגיע אז ארזי,.
אורי: ומה היה מעמדו של משה צחר?
נחום: משה צחר היה מטעם ועד היישוב, הוא היה אז מזכיר מועצת הפועלים בזמנו, הוא עוד לא היה כל כך מוכר כפי שהיום הוא מוכר, היה מבחינת המסגרת הציבורית פועלית, אבל עוד לא היה פעיל מבחינה הזאת כפי שהיה אחרי מלחמת השחרור.
אורי: ואיפה נפתח המשפט הצבאי שלך?
נחום: כן אני בית המשפט היה בחיפה, היה בחיפה, ישבו אני זוכר את הרושם בגדול הזה, בכל אופן עליי בכלל צבא היה עושה רושם. בייחוד הבריטי שהלכו בתלבושות כאלה עם מדים, מגוהצים וכל זה ויושבים שלושה שופטים בדרגות גבוהות מאוד, עם כל הסרטים האדומים על הכובעים והקטגור הולך לך קירח כזה, רופרסון, קראו לו אני זוכר, והתנהל משפט, נער בן 16 עומד על דוכן העדים ונחקר במשך שלושה ימים ועמדתי בזה שלא יודע ולא שמעתי ולא כלום ואני מוכרח לציין כמה שמות שבאמת היום, אחד אני יכול באמת להגיד ז"ל שילוני, הוא היה אז סמל משטרה, מקשר בין הנוטרים.
אורי: אפסנאי הוא היה.
נחום: הוא הלך תמיד במסגרת המשטרה עם פיט, קצין משטרה שקראו לו פיט, אוהד יהודים דווקא. והוא היה המקשר עם הנוטרים, עם המשטרה, והוא לקח על עצמו להעיד כדי להציל אותי והוא עמד ונחקר והוא העיד שהוא ראה אותי בכפר תבור כשהוא ביקר ושוחח איתי והוא היה, אילו היה מתגלה עדות השקר שלו כמובן שגם הוא היה מקבל עונש לא קטן כי אז בזמנו על כל דבר קטן התחילו לחפש את היהודים כדי לאזן את המשפטים שהיו בהמונים נגד הערבים בזמנו לעומת שעוד לא התחילו לאסור יהודים ואני הייתי בין הראשונים שנאסרתי ונידונתי במסגרת משפט צבאי, אז הוא העיד וסמל הנוטרים בכפר תבור העיד ורועה אחד תספר שהוא היה אתך במרעה,
אורי: ערבי?
נחום: יהודי כן.וכל זה היה באמת מבוים ואומנם לא הצליח מפני שהיה רצון לשפוט יהודי.
אורי: מי היה הסנגור?
נחום: היה לי אחד הסניגורים מטעם ההגנה, אחד הגדולים בזמנו, קייזרמן ועמדו לעזרתו עוד שני עורכי דין בזמנו והם עשו את המאמץ הגדול וזה נמשך שלשוה ימים רצופים ובסופו של דבר, כן ,היות ואני באותו זמן נראיתי קצת יותר מגילי בוא נגיד ככה, לא האמינו לזה שאני בן 16, נלקחתי לבדיקה ברנטגן, לבדוק לי את העצמאות ואז גילו  באמת שאני בגיל 16 וכשהשופטים בכל אופן החליטו לדון אותי אז דנו אותי לתליה ובהמלצה לחון אותי, להחליף את פסק הדין למאסר עולם ובהמלצה לפני מפקד הצב הבריטי במזרח התיכון לאשר את הפסק דין. כמובן קיבלתי את זה בוא נגיד, היום אני לא יודע, אז קיבלתי את זה בקלות יתר אני לא יודע איך היום בגיל מבוגר איך מקבלים פסק דין כזה, אבל היה בשבילי כצחוק וכמובן הייתה מכה קשה לבני המשפחה שהיו, תאר לך שיושבים באולם שמוקף כולו אנשי צבא ונתנו רק בלני המשפחה וכמה אנשים מקורבים להיכנס ומיד אחרי פסק הדין אני נחטף ונכנס למכונית משוריינת ומועבר מיד לכלא זה בזמנו  עשה לא עליי כשם על ההורים הרושם שהנה הולך הבן הזה לאיבוד. אבל לשמחתי הרבה לא הלכתי לאיבוד והנה אני יושב פה. להפך, אולי היה לי קצת חישול שבאותו תקופה אני עברתי בכלא הזה הרבה מאוד דברים שזה אולי חישל אותי. 
אורי: ומבית המשפט לאן הובילו אותך?
נחום: אני אומר, הכניסו אותי למשוריין וישר לכלא עכו ואז נכנסתי לכלא, בחור צעיר, לתדהמתי, שאני הכרתי כבר את הקבר הזה מקודם ישבתי עד למשפט כחודשיים וקרוב לשלושה חודשים. אז שם בתא, היה תא יהודי לבד, רק ליהודים והיו רוב התאים מלאים באסירים ערבים פלילים וגם מתקופת המאורעות 36-39 והיו הרבה כאלה וכמובן היה מעמד לאסירים פוליטיים, מבחינת ההרגשה לא מבחינת התנאים ולאסירים הפלילים, אז האסירים הערבים שהרגישו שהם אנשי כנופיות, הרי היה להם ההרגשה הזאת של עליונות כזאתי כמובן אצל היהודים אני מצאתי שם יהודי אחד בעצם, אברם שיין, שהוא היה בין אלה מהאצ"ל שזרקו פצצה שלא התפוצצה על האוטובוס ליד ראש פינה, בין יוסף ושורבין היה בלתי שפוי והוא נשאר בבית חולים לחולי רוח. ונשאר אותו שיין ז"ל הוא נפטר. הוא היחידי שהיה כביכול אסיר פוליטי ואני השני שהייתי והוא היה מהאצ"ל ואני מההגנה אבל מצאנו את המשותף בינינו. וכך הגעתי לכלא ולתדהמתי כל אסיר שם יוצא לעבודה,.