זיכרונות        -   	מוצניק אברהם	

זיכרונות אלו הועברו לכתב מהקלטות זקני היישוב בגליל.
ההקלטות נערכו ע"י אורי שרפמן מבית-גן(יבנאל) והם רכושו הפרטי של בלהה ואורי שרפמן.
ההקלטות נמסרו לארכיון המושבות יבנאל משמר השלושה ובית גן אשר יהיו לתועלת הציבור כולו. 

									תמלל ע"י יואב בוקשטיין

אברהם: טוב, היות והוא רצה לדעת את המקור של ההורים, איפה התחתנו ומאיפה בא כל אחד אז אני... אבא בא מרוסיה והוא היה כבר צריך ללכת, זה היה לפני מלחמת העולם הראשונה והוא היה צריך ללכת לצבא וכבר הלך, כבר לקחו אותו כבר גייסו אותו כבר נתנו לו שתי סוסים. הוא נסע בדרך למזרח, המלחמה עוד לא היתה, אימנו פלוגות בצד המזרחי של רוסיה. והדוד ראה, כבר חשכו עיניו, שתי סוסים וזה, הוא בא לקולונל נתן לו סכום כסף והקולונל הוציא אותו והבריח אותו לנמל ושם עמדה האונייה היחידה שיצאה מרוסיה ואבא שלי חשב שהוא אחד יחיד, שמה היו מאה כאלה. הוא בא לארץ וכשהוא בא לא היה עוד נמל חיפה וכל הסיפור הזה, האונייה הגיעה והם ירדו לסירות.
אורי: באיזה שנה זה היה?
אברהם: ב- 1914 תחילת המלחמה. הם היו בערך מאה או מאה חמישים איש או משהו כזה שברחו באותו צורה שהוא ברח, אפיל לא התגייסו ורצו לאונייה כי באונייה לא חיפשו, האונייה עמדה שבועיים ואחרי זה הפליגה, זאת אומרת ככה הסבירו לו שהיא עומדת שבוע ואח"כ עוד שבוע והפליגה. זו הייתה האונייה האחרונה שיצאה מרוסיה, היא נסעה דרך הדרדנלים והגיעה לארץ. בארץ פה הוא ירד בחיפה.
?: יעקב מוצניק?
אברהם: יעקב מוצניק, כן. שם לקחו את הבורגנים אתת המאה עשרים אלה, ישר למרחביה ברגל, לא היו אוטובוסים, לא היו כבישים, אז הלכו ברגל, כשהם ירדו מהמורדות של שריד שמה ושרו בקולי קולות והיה אבק מהרגליים שלהם אז מרחביה הייתה אז בבלוקדה(?) הערבים  צרו על מרחביה אז כל הערבים שראו שבאה תגבורת כזאת, לא היה שם אפילו נשק אחד, לא חשוב אבל הערבים מרחוק ראו את זה , ברחו ואז הוקל למרחביה. הוא במרחביה לא כל כך התאקלם אז היה פה אליי ציום ועוד איזה דבר אני לא זוכר,הוא עבר לתל עדשים, תל עדשים חיו כקיבוץ, בזמנו, אז ומתל עדשים הוא פעם עבר מרמר זה של עימנואל מרמר ואמר לו למה לך להיות בקיבוץ בו תוכל לעבוד ולהרוויח קצת כסף. אז הוא שמעלו ונסע איתו בעגלה, עימנואל מרמר היה עם עגלה הוא נסע לאיזה מקום, אינני יודע, הוא נסע אתו לכפר תבור, בכפר תבור, הוא הוריד אותו ישר אצל גולדמן, גולדמן היה, תמיד היו שם ראשים חזקים, הזקנים, הזקנים גולדמן, לא גולדמן הצעיר. לא הורים זה הסבא, כן בטח הסבא של גולדמן, היה אדם נחמד מאוד וקיבל אותו יפה והוא היה איזה תקופה בכפר תבור והטורקים מאוד הציקו, הוא עבד אצל גולדמן עבודה רגילה, בחריש, בזריעה, בכל הדברים, הוא ידע גם לזרוע, חמד ברוסיה קצת אבל פה הוא למד יותר, לא חשוב, גולדמן ה.. בקיצור הוא היה אצל גולדמן ועבד אני לא זוכר כמה, איזה תקופה, מה אבא אמר. בשרונה החברה האמריקאית קנתה את כל האדמה של שרונה, רכשה את האדמה של שרונה והיו שמה דרושים פועלים רציניים וטובים אז הוא עבר לשם, שם הוא יכל לקבל יותר..
?: מה הייתה העבודה?
אברהם: שם שתלו שקדים, כעמט את כל האדמה מצד המערבי של שרונה. .... הבאר כאשר נוסעים שמאלה מכפר קמא היא מצד שמאל, אז כל האדמה הזאת שתלו שקדים זיתים התמשך הלאה שזה עד היום נשאר הזיתים האלה שאת רואה זה הזיתים שאבא התעסק אתם. אני לא יודע הוא ספר איך שהוא התעסק עם חתיכות קטנות והנביטו אותם ועשו והרכיבו זה לא כל כך פשוט כל העניין אני לא מתעסק אבל הוא למד את זה טוב הוא ידע. למדו אותו אני חושב פה לא בחו"ל, לימדו אותו, כמו רוב העם. הוא היה פועל נאמן וטוב בינתיים הוא רכש זוג פרדות גם, הוא היה מעמיס את כל הפרדות שאיבדו את השטח, אז לא היו טרקטורים והוא היה , היה לו ראש לעבוד קצת יותר, עבד יותר משמונה שעות, עבדשעות נוספות והיה מאכיל ת כל הפרדות וגם על זה הוא קיבל איזה סכום תוספת, והוא רכש לו זוג פרדות ועגלה והכל, עבד גם עם הפרדות שלו וגם עם ... בקיצור אימא שלי הייתה בת ראש פינה והיא למדה בחנה מייזל כשעוד חנה מייזל הייתה בכינרת, אח:כ היא עברה לנהלל חנה מייזל.
?: מאיפה היא בא5ה ל...
אברהם: מראש פינה, מראש פינה 
?: אתה זוכר באיזה שנה?
 אברהם: לא, םרטים מדוייקם נאי לא יכול להגיד לך אני יכול להגיד לך שאח"כ ב- 1921 הם בשרונה התבדו אחד לשני וב1921 אני נולדתי הראשון, אז אפשר לדעת אם עושים חשבון של שנים אבל אנילא עושה חשבון של שנים. עכשיו היה בעיה, אני הייתי ילד קטן, ההורים היו בשרונה והייתי, אבא שלי היה לו קשה, הוא כבר התעסק עם פלחה גדולה שעשה בשרונה ובינתיים כל המפעל הזה שעשו אותו של השקדים והזיתים, הזיתים נשארו חיים אבל השקדים לא החזיקו מעמד כי לא היה חומרים להדביר את, כמו היום הג'מוסייד שמשמיד את כל התולעים, אתה מגרש עם חתצי כף 
?: הדברה
אברהם: כן, הדברה לא היה והשקדים אחרי איזה עשר שנים התחילו למות. בינתיים אימא שלי הייתה צריכה ללכת לעבוד עם אבא שלי, לא לעבוד עבודה שממש אבל נוח, להוביל בעגלה בזמן שיש מישהו שדורך כל הזמן, אז לא היה קומביינים, היה מערמות, מקצרות ומערמות אז למערמת אתה ניגש לשורה של מה שמעורם וזורק על העגלה אבל העגלה טוב כל הזמן כשדורכים את זה אז אימא הייתה הפועלת שלו, הוא שם והיא דרכה, כי אם לא הוא צריך לעלות למעלה ולדרוך אז היה יותר מהר, יותר קל ואני הייתי בינתיים הייתי קטן, ואני זוכר שהשכנה, היא הייתה אמריקאית, הם דיברו ביניהם יידיש הרבה ואני קלטתי את היידיש כי גם עם אימא היא דיברה ביידיש, היא ידעה גם אנגלית אבל היא ידעה יידיש טוב וזה מה שקלטתי, כשהייתי קטן, פצפון זה את היידיש שלהם ועד היום אני מבין קצת יידיש יודע קצת לדבר, בשום מקם לא קלטתי אבל משם, כנראה בתור ילד נקלט. בינתיים הייתי צריך לרד לגן, גן לא היה שמה ולא בית ספר, הכל זה ביבנאל. אז היה דינה שושנ, היה גן, הבית השתי הקומות, 
?: פה בבית גן.
אברהם: בבית גן פ למעלה זה היה בית כנסת ולמטה גן ילדים   
, אז אימא העביר אותי לדינה שושני והייתי אצלה, זה אחותה דינה שושני זה לא.. אבל דינה שושני היה לה בולשיט גדול, היא לא היה לה ממה להתקיים אז היא הביאה ילדים מטבריה והאכילה אני לא יודע כמה בדיוק, חמש עשרה, עשרים אני לא יודע כמה המספר, והייתה מאכילה אותם מכבסת הכל ודינה עבדה קשה בחייה בשביל להתפרנס כי לא היה לה בעל. אז הילדים חלק מהילדים ובעיקר אמירם שקינא שדינה קצת פינקה אותי אולי ככה אני מתחיל להביןכי קודם לא הבנתי את זה, היה מכניס לי מכות כמו אח גדול
?: הוא יותר ממך?
אברהם: הוא יותר גדול ממני בשלוש שנים..
?: אה הוא מבוגר ממך?
אברהם: בטח, הוא מבוגר בשלוש שנים והוא כנראה היה מקנא בי, פעם קנו לי עיפרון בשביל ללכת לבית ספר הוא היה שובר לי אותה, חצילי וחצי לך, תשמעי זה לא...
?: אז רבו על עפרונות?
אברהם: לא חשוב, הוריי הביאו לי קלמר עם עיפרון עם ילקוט עם הכל הם מצבם היה טוב, כל מה שהם היו בשרונה מצבם היה טוב מאוד. למה אני רוצה להדגיש לך שכשהם ירדו לבית גן היא דינה רק בילבלה להם את המוח שירדו לבית גן, אפילו כשהחווה נגמרה הכל נגמר הוא נשאר אחרון בשרונה, לבד. היה מחכיר את האדמה לערבים וגם הוא היה מעבד חלקות אם היה לו זוג פרדות הוא הי מעבד 400 דונם, לעצמו. בשרונה בדרך כלל היה גדל יותר טוב מאשר ביבנאל, שמה יותר קריר, יותר דורה, שמה למשל יש דורה,  בינתיים הוא מסתכל על הדורה ששם כאילו משקים אותה, קריר וטוב.  עכשיו אני הייתי מספר בשרונה כשהייתי כבר יותר גדול שהייתי בא לשבתות, אבא של, בשרונה לא היה מים בתך היישוב, היו שותים מהמעיין, אז הוא היה שם אותי על זוג הפרדות, פרדה אחת קשורה לשניה, יש תמיד פרדה מובילה והשנייה הייתה הולכת אחריה, אז הוא היה שם אותי על הפרדה השניה שילכו לשתות מים למטה.אפשר לראות עוד היום אותם שותות, לפני חמישים, שישים שנה עוד עכשיו הן ומדות שם ואם הייתי בא בשעות של העדר של הערבים, הערבים היו ביחסים טובים עם אבא, שמעתי שהם צועקים לו על ולד על ולד, זאת אומרת הילד עם הפרדות הרועה, שיכניסו את הפרדות קצת פנימה כדי לאפשר לי להיכנס לא לעכב אותי למה אבא לח אותי והוא יהיה מודאג , אז הם הזיזו קצת את הפרות והפרות לבד ניגשו למים לא הייתי מריך להוביל אותם, הן הלכו למים וחזרו גם בחזרה, תאמיני לי הן היו יודעות ולא שהייתי צריך להזיז אותן הנה והנה הן היו פרדות טובות. אבל אחרי שעברנו ליבנאל ושמה כבר, לא עברנו ליבנאל כל כך כמו שאת חושבת, זה היה קשה לעבור ליבנאל, אבל ב29 היו מאורעות קשות בצפת וחברון, שלחו אנשים אז החברה הצעירים של יבנאל עלו הורידו אותו לפקין, לא דינה, פקין את יודעת איפה זה פקין זה איפה שעכשיו הברסלבים בנו את הבית כנסת הגדול, הבית הראשון זה היה של פקין 
.?: זה היה צימרמן..
אברהם: לא צימרמן זה צד שני.
?: איפה שעכשיו הרב שיק.
אברהם: כן הרב שיק, אז שמה העבירו אותנו לשם אל פקין ואחרי זה איזה תקופה אני יודע שהם עברו לבית איפה שרשל קיבל, זה הבית של יפה, יפה עזב ועברנו לבית של יפה למטה ואחרי זה עברנו לבניין הזה שפה אתם גרים שזה היה של חרלפ. כשבאנו הנה ופה גר בן ישראל, זה מורה אחד שיה גם מרכז את החלב לכל המושבה אצלו ולקחו את החלב לתנובה או ליבנאל או לתנובה אני לא זוכר הייתי קטן לא ידעתי מה הולך עוד, עוד הייתי פצפון. אז הבית היה סגור עם מנעול, מפתח עם מנעול ובאים והוא הסתלק, ברח ואנחנו באים והבית סגור ואין מפתח, מה התברר, כנראה גרינברג רצה בשביל משה גרינברג הבן הגדול של גרינברג, היה לו גדול כבר שאני חושב שגמר בית בפר והלך למקווה והוא רצה לרכוש עוד משק ופיק"א הייתה אז מעקרת. אז לא מצאו את המפתח אז הוא הלך לצימרמן אז הוא הביא את צימרמן בעגלה הביא אותו הנה וצימרמן נכנס ישר לגרינברג. אמר לו תגיד לי אתה רואה שהוא בא עם עגלה וארון ועגלה מלאה בחפצים ואתה לא נותן לו מפתח יא דיוס, זה אני זוכר הוא צעק לו.
?: מה זה דיוס?
אברהם: דיוס זה מנובל בערבית. משהו כזה או יותר ממנובל. אז הוא נתן לו את המפתח, זאת אומרת, זה מה שסיפרתי לך למה הוא לא רוצה לתת את המפתח. חשב שעם לא ימצאו מפתח אז מספיק לו ___ ומאז אבא כועס על גרינברג זה כל הכעס על גרינברג ואבא רתח עליו.
?: על הזקן?
אברהם: כן אבא לי.
?: לא אבל על גרינברג הזקן?!
אברהם: כן על גרינברג הזקן. אבל אני שום קנאה לא היה לי לגרינברג אני להפך כל השנים הייתי מדבר אתו ואבא שלי כעס שאני מדבר עם גרינברג, אבא שלי היה תוקפן נוראי. מה אני רוצה לספר לך..
?: באיזה שנה עברתם לבית הזה?
 אברהם: ב-29, באותה שנה זה היה תקופה לא ארוכה ש.... שהוא דרך אגב לא סיפרתי לך קודם, מרים צימרמן ואיאמ שלי אני לא יודע אולי מרים מראש פינה אני לא בטוח הם מאוד היו ידידות, ראיתי שהן נפגשו ושהן מכירות מזמן ואיאמ שלי ביקשה שבעלה שמואל יכול לבקר וימסור לו בית עם משק והכל, פעם חיפשו מי שיקבל משק,לא כל אחד היה מתאים לגדל משק, ואבא שלי היה עובד עם הפרדות, אבא שלי היה עובד אצל צימרמן עם הפרדות לה צימרמן עיבד אדמה פי שתיים מכל אחד, אז לא היה טרקטור היו פרדות אז אבא שלי כל שנה היה עובד אצלו איזה 20 יום בזריעה, מרוויח כסף טוב, אבל היה כבר כמו שאומרים יד אוחזת יד את מבינה היה לו חוצפ הלבוא לצימרמן להגיד לו... אז צימרמן שהוא היה היוזם שניכנס לבית גן פה בחרלפ, המשפחה ש חרלפ עזבה ופה היה מורה בסך הכל, הוא  לא עיבד את האדמה. 
?: בבניין הזה גם גר מורה?
אברהם: כן בבניין הזה שגר בן ישראל והוא היה מתעסק עם החלב של המושבה אני זוכר את זה בכדים של חלב הגדולים האלה של השלושים ליטר, ולאן זה הלך אני לא יכול להיזכר, אין לי מושג, הייתי קטן לאהבנתי מה ש... רק סיפרתי את המעשייה כמו שהיא. בקיצור, בתקופה שהייתי אצל דינה, נעבור לנושא הזה. בתקופה שהייתי אצל דינה בסך הל הייתי בן שש, מה ילד בן שש יכול לעשות בבית ספר כשאין לו שום עזרה בבית. אז קודם כל הילדים רצו להכות אותי, זה ילד שאיו לו אבא ואין לו זה, זה אפשר להכות. עכשיו בין האלה של אלו שבאו משביה, היה שלומי נינייד הוא היה גדול ממני בשנה, הוא הלך איתי באותו כיתה, הוא היה בריון. חוץ מזה בריונות שלו לא הייתה עוזרת לא היה אחד גדול שלמד בכיתה ז', ח' עם כל התלמידים, עם מנחם שרפמן וכל הזה ולא נתנו להכות אותי.
?: שמר עלייך..
אברהם: כמו שדובי סיפר שהוא בא לגלים, הוא ונרי היו חברים אז דני שהיה מהגדולים לא נתן שיכו, לא היה קל לחיות הילדים הגדולים מכים אל תחשבי זה, אני הסברתי לך שתביני מה הלך אז. ואז בכלל גם משפחת לבקוב, היה להם מקובר, מקובר התחתן עם האחות של סוניה לבקוב והם גרו פה, גם הם לתשו עין על הבית של חרלפ, הבנת? היו, והיה ליכטנהולץ קיבל למטה, עכשיו וגרה שם, הייתה גריטה גרה עד עכשיו. ליכטנהולץ וליבוביץ שכנים, זה שתי בתים נפרדים, שם היו חמישה בתים, אני זוכר אפיו שהייתי ילד שבנו את הבתים מלבקוב עד רבקה קוראקין, כל חמשת הבתים הייתי כבר ילד וטיילתי עם אימא שלי, עם עוד מישהו, הלכתי איתה אז הם הלכו לראות מה שבונים והכל, התעניינו. זה אני זוכר שהייתי ילד. 
?: בן כמה בערך?
אברהם: 6, 7, זה מה שאני יכול לזכור. קודם בנו את הבתים מעמר תגר.
?: זאת אומרת 1920?
אברהם: כן לפני..
?: 26 סליחה, 20 נולדת.
אברהם: כן, 21 נולדתי 
?: אז 26, 27...
אברהם: לא חשוב, מה חשוב השנים, אני מסביר בתור ילד קטן, פצפון מה, הייתי הולך עם אימא, החזקתי ביד והלכתי איתה. מה שאני רוצה להגיד לך הוא שבזמנו בדרך כלל האדמה הזאת של העשרה בתים האלה, הם קיבלו מסיופיף מלבבנים( שמות סוגי קרקע) והותיקים היה להם זומזמיות, עליונה ותחתונה, ערטושות ותלולים ותלולים תחתונים ( שמות של סוגי קרקע) , לנו אין לא מסיופות ולא זה, לנו יש טיירוה אפילו. בקיצור מה אני רוצה להגיד לך, ב-1929 התחלתי להיות ילד והייתי כבר בן 8 הלכתי לבית ספר והייתי קצר רואים חזק והוריי לא הבחינו בזה, למה אני אומר לך את זה, למה אם רציתי. קודם כל הושיבו אותי, הייתי גבוה מכולם אז הושיבו אותי אחרון אבל לא ראיתי על הלוח, לא רואים מה, זה לא כל כך פשוט, אז הייתי כל פעם ניגש ל, בסוף השיעור, לפני סוף השיעור ניגש לשולחן של המורה, המורה היה לו שולחן הוא יושב ואני הייתי בעמידה מעתיק את השיעורים הביתה, אז יום אחד בא מורה חדש, הלא כל שנה מחליפים, אתה עולה לעוד שנה, אז המורה אומר מה פתאום אתה יושב פה על השולחן ומעתיק אז הוא הבחין שאני קצר רואים ותכף כתב מכתב לאימא שלי, בואי הנה אני צריך אותך בקשר לבנך ואני לא זוכר אפילו איזה מורה זה היה, אני באמת שלא זוכר, היו מורים והתחלפו מורים. אז אמר לה ונסענו לטבריה וטבריה היה מקום שמה שעושים בדיקה ומדדתי את הזה ועמדתי על לוח, מה אני רואה, מה אני לא רואה, אימא שלי התפלאה שאני לא רואה ז אמרתי לה תראי אני לא רואה גם לכתוב וזה, לא רואה טוב, דוחף את העיניים חזק אבל ההורים שלי תאה הם לא, אני הייתי איך להסביר לך הכשה השחורה, הבנת, משהו כזה בבית. אני לא יודע אם הכבשה השחורה אבל משהו כזה בערך, זלזלו בי והכל, לא חשוב. 
?: למרות שהיית בכור.
אברהם: כן.
?: את הבכור בדרך כלל מטפחים לא?!
אברהם: כן, אימא שלי אהבה אותי אבל אבא לא כל כך אה... בקיצור אני אתן לך לדוגמא, שושי הייתה בגן והייתה מציירת ציורים, זו הייתה שרה של מנשקה, פה היה מנשקה ושרה הייתה, הייתה גננת נפלאה, נייטרלית, לא טיפלה בזה יותר ובזה פחות, נייטרלית. אחרי זה אני אספר לך על גננת אחרת, וראיתי ששושי יותר צדי ככה מהצד עם האש אבל אני לא כמו ההורים שלי אני ראיתי תכף, מיד מהגן ותכף ירדתי לטבריה, ביקשתי בדיקה רפואית והרכיבו לה משקפיים, היא הלכה בזה שנתיים וזה עבר לה. לו תפסו את כל זה שלי מוקדם גן לי זה היה עובר. הבנת מה אני מדבר, אבל ההורים שלי מעט מאוד ידעו על חינוך ו...
 ?: ולא הייתה מודעות לזה, לא הייתה מודעות.
אברהם: אני הייתי הילד הראשון שלבש משקפיים ביבנאל, בבית ספר.
?: כי לא העלו על דעתם שלאיש כל כך צעיר יש בעיות ראייה. 
אברהם: כן, ובגלל זה אני נשארתי פגוע קצת אבל בשיעורים של לשמוע ולהקשיב הייתי הכי טוב, אז זה בולט ושיעורים צריך לעשות בעיפרון ולראות מהלו הייתי קצת נחשל זה טבעי מה, בקיצור מה רציתי להגיד לך? איפה הפסקנו קודם?
?: בבית ספר שהיו לך בעיות ראייה!
אברהם: באחד המקומות בבית ספר, שעמדנו והיינו בבוקר, במסדר לפני הכניסה לכיתות ראיתי ש... אחרי כמה נים כן, ראיתי שמורה אחד רץ אחרי דוד אחי, רץ אחריו בכעס, מורה צעיר עם משקפיים אז אם הייתי נותן לו לרוץ אחרי דוד היה תופס אותו אבל ירדתי, המדרגות הם כמו היום, שהיו אז הם גם היום, ירדתי מהר במדרגות שמתי לו רגל והוא נפל, השתטח לכל האורך.
?: המורה? 
אברהם: המורה כן, שמתי לו רגל הייתי זריז כמו חתול , שמתי לו רגל והוא נפל, הוא קם ואני עמדתי לידו ואמרתי אם אתה רוצה גם בוקס הייתי נותן לך, כבר הייתי בכיתה ז' משהו כזה, אז כבר הייתי מסומן בבית הספר עם קו שחור ואותו דוד ברקוביץ, זה גירשו אותו מהכיתה, הוא היה מול החלון של הכיתה יושב חמישים מטר ולא פעם היה זורק גושי בוץ בחורף שזה היה נכנס דרך החלון לכיתה שלנו(צוחק) והוא היה סוחב את דוד לשם ואני הייתי צריך לצאת החוצה מכיתה ולהביא את דוד בחזרה לכיתה שלו, וכל הסיפור דודו ברקוביץ סיפר בסיפור שהוא היה פייטר מייטר ובמקרה הוא עבר את זה הוא היה יכול ליפול בפח לקבל מערבים, הוא נכנס לתוך לועה הארי, יצא משם שלם במזל. 
?: אבל תספר על עצמך מוצניק, לא על הביקורות של הקסטה של....
אברהם: לא, לא חשוב אני ראיתי את ה...
?: ____ בילדות
אברהם: כן,  סיפרתי לך שהוא תפס את דוד ודוד זה, והיה לי בעיות והמורה אמר לי לך תביא את אחיך הוא עם דוד והוא יקלקל אותו. בקיצור התחלנו לעבוד והייתי בן שמונה, תשע, אני זוכר שאב לקח אותנו לסיקול בתלול, היה אבן על יד אבן, אבנים היה שמה, תשמעי עוד לא ראיתי דבר כזה, כי שם חרשו זה היה מעובד והייתה אבן על יד אבן, היינו עושים פס עם העגלה וזורקים את זה למטה וחלק מהאבנים אבא לא היה לו סבלנו והוא עשה שני גלים שכל גל היה על 25 מטר רוחב, אורך והרוחב של השדה וכל פעם נערם, נערם עד שנהיה גלים ענקיים. והשדה עוד גם שאני עיבדתי אותו, אחרי שגמרתי את בית ספר כן, לא גמרתי למעשה העיפו אותי כי היה לי כל מיני בעיות משמעת שעם המורה הזה וגם הכאתי את רחל מור וזה היה הסוף, הסיפור האחרון והכנסתי ל בוקס והיא אמרה לי מילה בערבית, את לא מבינה ערבית אז לא שווה כלום.
?: אתה יכול להגיד אותה ואחד כך לתרגם.
אברהם: העורה עזיב, זה מילה הכי גרועה בערבית, זה אתה גם עיוור וגם משהו עם איבר המן אני לא יודע להגיד לך,  בערבית זה הולך יחד.
?: על הפנים.
אברהם: על הפנים.  אז הכנסתי לה בוקס בסנטר, זה היה על יד השער של בית ספר, היא התעלפה והיה קשה להעיר אותה, הביאו לה מים, שפכו עליה מים אז היא התעוררה. ואז הביאו את אבא שלי, את אימא שלי ובמקום שאבא שלי ייקח אותי לבית ספר הוא אמר בוא, בוא לעבוד אתה כבר לא צריך ללמוד. 
?: שמח שנזרקת מבית ספר.
אברהם: שמח ומאז התחלתי להיות ובד, אבל אני רוצה להגיד לך..
?: נכנסת לתנועת הנוער העובד והלא לומד. 
אברהם: אבל אבא שלי עם כל הזה שלו, פה הוא נוכש עם הפרדות פה על יד הבית עם נחש ארסי והיא מתה. ואז הוא היה אבוד.
?: בגלל הפרידה?!
אברהם: כן, היא מתה, מה הוא יעשה עם פרדה אחת, הוא צריך שתיים. אימא שלי נסעה לכל הקרובים שלנו שהם היו די מבוססים בתל אביב, הם אפילו לא רצו לשמוע ממנו.
?: לעזור כספית?
אברהם: כן, להלוות הלוואה, הם פחדו אפילו להלוות, לתת ואבא שלי מאז הלך מדכי אל דכי. ב-1933 לא היה לו ברירה אז הוא נסע לחברת חשמל, מנהל חברת חשמל שהיה אז הוא היה רוסי שבא איתו...
?: בעליה השאת..
אברהם: בעליה הבאת, הוא גם הכיר אותו מלפני זה הם מאוד היו ידידים אז הוא הכניס אותו לעבודה 
?: בחברת חשמל?
אברהם: בחברת חשמל. ופה עם הפרדה שנייה עבדנו עם סנדלר גם לו היה פרדה אחת אני לא יודע מאיזה סיבה מאיפה לי לדעת הייתי בן 9, 9, 10 אז אני צריך לדעת, לא, גם הוא היה לו פרדה אחת. אבל אם נגענו בסנדלר אז אני רוצה להגיד לך שהוא היה עשיר, המיליונר מבית גן, ואני יסביר לך. היה לו עדר שלפרות ערביות והיה לו עדר כבשים, אני זוכר, הם שני אחים עבו זה בעדר הכבשים וזה בעדר הפרות, אני זוכר השם של עדר הכבשים היה חליל והשני דיאב והם היו נמוכי קומה שניהם,  נמוכי קומה מאוד חריגים והו היה שולט עליהם סנדלר הזה אבל זה דיאב הייתה אישה יפה, ערבייה יפה ובאיזה יום 14,15 הייתי בסך הכל, קצרתי תלתן בחכורה( שם של חלקת אדמה) הייתי קוצר את התלתן לאבא, אבא השתדל לבוא בחושך לעבוד כדי לעשות הספק אני יודע..
?: אז הוא היה חרוץ?
אברהם: אה, אני לא יודע, אולי, הוא היה חרוץ אי אפשר להגיד שהוא לא היה חרוץ אני לא אומר את זה, אבל זה היה התפקיד שלי, אז כמו שאני קוצר את הירק לאבא מכין אז הייתי בן 13, 14 כבר ידעתי לקצור טוב עם החרמש, אז ראיתי שהולכת האישה של דיאב, הוא ירד אליה עם לושלוש של עגלה. את לא יודעת מה זה לושלוש של עגלה?
?: לא.
אברהם: (צוחק) לושלוש של עגלה, לעגלה יש בקיץ שמורידים את הסולמות, שמים את הסולמות בשביל ההובלות כשמתחיל הקיץ אז עובדים עם סולמות בשביל הובלה ועל הסולמות שמים עוד רמגה(?) יותר רחב ומעמיסים גבוה כמו משאית, מעמיסים כהוגן והיה חבלים וקושרים את החבלים ונוסעים מהשדה הביתה. אז הוא מצא איזה מקום של לושלושים, הוא הכניס לה אני ראיתי, נדהמתי כי בסך הכל טיפןס קטן אולי בן 15 אולי, הייתי גבוה ממנו כבר בראש ובאתי וחטפתי לו את הלושלוש והוא היכה אותה והיא לא, לא, לא די עם המקלות 
?: למה הוא היכה אוץה?
אברהם: הוא טען שהיא מתעסקת עם מוסטפה, מוסטפה זה הרועה של הפרות. אז הוא הרביץ לה, אני חושב שהבאתי אותה הביתה אלינו ואימא שלי רחצה לה את הדם מהפנים ושמה לה קצת יוד והלכה, אבל היא הייתה חתיכה לא יאומן.
?: בא לך כליה?
אברהם: לא, היא הייתה מסריחה, יש להם ריח של עשן, לא, לא מתחשק לי בכלל להתקרב לאחת כזאת, לא גם ערבית מוסטפה עשה לה, מה אני ילך לעשות לה מה שעשה מוסטפה.
?: לא___ איך שערבי נכנס.
אברהם: לא, לא גם איך שיהודי נכנס, לא הייתי נכנס, אני הייתי איך להסביר לך. מי שאכל, הוא דוד ברקוביץ סיפר שהוא נסע בלי אוכל, בלי שום דבר ברכבת ושם משפחה הוציאה את האוכל שלה, לבן מה לבן זה מלוכלך, הם היו מלוכלכים הערבים בצורה מבהילה הם היו מלוכלכים. הוא אכל מערבים לא היה מעניין אותו מלוכלך נקי אכל.
?: איך אתה יודע?
אברהם: הו סיפר לי, עכשיו מה אני רוצה להגיד לך. אח"כ אבא שלי למשל, התחילו לקנות.. ליצחק קנו זוג אופניים משומשות אז הייתי נוסע על האופניים של יצחק, קצת פה ושם ולצבי לבקובקנו אופניים חדשות וגם ביבנאל היו שניים שלושה בסך הכל ביבנאל. אז אמרתי לאבא שלי תשמע אתה מוכרח לקנות איזה אופניים, קודם כל כדי לנסוע לבית ספר ולחזור מבית ספר...
?: אבל כבר לא היית בבית ספר? 
אברהם: לא חשוב, זה עוד היה שהייתי בבית ספר זה עוד לפני זה. הייתי תמיד לוקח את אחי על האופניים, על הרמה והייתי לוקח אותו. עד גיל שש פספוס קטן, כל הילדים הכו אותו. 
אברהם: האחים אחרים זה יותר מאוחר כמעט ולא הייתי בבית.
?: אוקי. כשנולדו?
אברהם: לא הייתי בבית כשנולדו..
?: כשיונה?
אברהם: יונה גם כן, לא הייתי בבית כשיונה, אין מה לספר עליה הייתה ילדה רגילה, מפונקת כמובן שאחרי שני ילדים אז יונה הייתה מפונקת. אז לא אכפת לי שפינקו אותה, מה זה לא, אני הייתי כבר גדול ולא, זה לא תפס אצלי, שיפנקו אותה למה לא? ילדה! אבל מה אני רוצה להגיד לך, בינתיים עבדתי, התחלתי לעוד עם אבא והיינו אביונים ועניין, אל תחשבו שהיה כל כך קל לחיות אז. היו שנות בצורת והצקתי לאבא כי הפרדה שהוא קנה הייתה קרת מזג והשנייה הייתה כבר זקנה אז לא התאים והצקתי לא, התחלתי לעבוד ורציתי להספיק לעשות, מה לצאת לשדה ולא להספיק, פרדות צריכות להיות פרדות טובות, חוץ מזה שראיתי את הפרדות של ציונה בן צור של יהודה בו צור היו פרדות איילות יפות וגדולות, אז אבא נעתר לי ובכל אופן מכרנו את הפרדות העלו השתיים וקנינו, וקנינו זוג פרדות יפות וצעירות. בשנה הראשונה עוד פחדנו לעבוד אתם חזק ולאט לאט הכנסנו אותם לעבודה והם היו כמו איילות, שתיהן התאימו אחת לשניה , הם רצו יחד, עבדו יחד, חרשו יחד, כי אי אפשר להחזיק אחת זקנה ואחת צעירה. בקיצור יותר מאוחר קצת חנניה מגדוב, המגדובים עזבו את יבנאל והם השכירו את האדמה שלהם לכלמיני אנשים ביבנאל, כל מיני איכרים, הוא לקח חלקה וזה לקח חלקה וחנניה היה מעוניין לגמורולמכור את הכלל]יק"א ופיק"א כנראה מסרה את זה למקרקעי ישראל ובקיצור שאני יוציא מהידיים של כולם את האדמה של מגדוב יעבד אותה שנה,  שנתיים ובינתיים אני לא שקעתי על השמרים אמרתי לאבא תשמע נעשה כפול חיטה ונזרע הרבה ונספיק ופרדות טובות כן וזרענו גם אצל חנניה מגדוב שבמשק של יבנאל וגם אצלנו בבית גן. הפרדות היו עושות את עשרה דונם בקלות, עוד שהייתי נכנס הביתה לחצר בערב הם היו משתוללות ורצות למעלה, למטה, משער לשער והיו כמו איילות ממש. ואמרתי לאבא צשמע, עכשיו השנה הזאת אנחנו עושים בשביל כסף בכדי לקנות כבשים, הוא בכלל לא חשב על זה כבשים, מה כבשים, הוא לא... פה בינתיים הגיעה הקיבוץ ימן, היה להם עדר כבשים גדול יפה ואני מדי פעם הייתי שם לב איך שהם הולכים למרעה ומה, אז החלטתי, סיפרתי לרועה שאני רוצה לקנות כבשים, לרועה של הקיבוץ, אז החלטנו שאנחנו קונים כבשים ואבא נסע לדבוריה לקנות כבשים, אז רציתי לקנות כבשים והיה לו חבל על יום עבודה שלי. הוא לא הבין בכבשים שום דבר, גם אחרי שמכרנו את הכבשים אחרי שנתיים הוא גם כן לא הבין,לא רק לפני זה, הוא רק חשב שאני רוצה לקנות כבשים ושאני רוצה לצאת עם הכבשים לשדה ככה הוא תיאר לו ואז אני יישן והכבשים ילכו להם הלאה וככה לא יהיה כבשים, ככה היה אבא שלי. בקיצור הוא נסע לדבוריה לקנות כבשים והם ביקשו שם את  עמין אל חסן ועמין אל חסן תכף ראה שאבא שלי בא עם מישהו שיברר לא את הכבשים, נתן לו גם כן חמש לירות, אבא נתן לו חמש לירות, חמש לירות זה היה משכורת של חודש. מי שהיה לו יותר קיבל 5 6 לירות בחודש שתבינו למה הגיעו הדברים, אז הוא נתן לו גם כן חמש והוא בחר לו את כל הנבלות, אבל אמרתי לאבא תשמע, אני יודע מראש שמה שאתה הולך לקנות זה אבוד, שאתה לא תביא את מה שצריך להביא ואתה לא יודע ואל תיעלב כשאומרים לך שאתה לא יודע, אני לא הייתי נעלב אם היו אומרים לי שאני לא יודע, אתה לא מבין בזה אתה לא יודע ואין לך שום חוש מסחרי בכלל. התווכחתי אתו ואז אמרתילט דבר אחד, תשמע, לפני שאתה נוסע, תזכור דבר אחד שבהסכם הקניה יהיה כתוב שכל הכבשים שאתה קונה הם הרות ואז אני יכול להישפט אתו כי אתה בטוח תביא את כל הנבלות שיכניסו לך, כי מאיפה אתה יודע והוא מנובל הוא יכניס לך, מה אכפת לו, הוא מקבל מההוא חמש לירות מה אכפת לו מה שיכניס, וככה היה בדיוק. הכבשים שקנו, קנו חמישים או חמישים וחמש, אני לא זוכר, אפילו חמישים אחוז לא המליטו, ולא היו עוד וההסכם, אבא היה צריך לשלם לו כסף בסוף אבא לא שילם לו את הכל, אני לא זוכר איזה סכום אבל נשאר מאה לירות, בכוונה בשביל לא לשלם לא הכל כי אני לא זוכר את הסכום. היה מצב מאוד גרוע והחלטתי שאני נוסע לעמין אל חסן להתמקח איתו על הנושא הזה. כשהגעתי לשם אז הוא לא רצה לפתוח לי את השער, אפילו לא רצה לפתוח לי את השער, כשהוא ראה אותי עם הפרדות, על ידי היה, איתי נסע גרשון שטיין הוא היה בחור צעיר והוא היה אצלנו, אכל ישן איתי באותו חדר, אימא קיבלה על זה משהו בתמורה אני כבר לא זוכר, כמה תמורה, מה תמורה אבל היה לנו יחסים טובים. ישבנו על הפרדות שבת אחת והגענו לשם והבאתי את החוזה שהיה כתוב שהן היו צריכות כולם להמליט ואם הוא מתווכח איתי הרבה אני אסע לנצרת ואני יישפט איתו, אני ידפוק אותו שהוא ישלם לי כבר כפול בעד הנושא הזה. אז הוא שבאתי שם ולא רצה לפתוח את השער, אבא שלו קם מלמעלה ואומר לו,  באו אלייך אורחים תפתח להם את השער איך אתה לא פותח להם את השער? הוא אורמ לא פותח להם את השער.
?:  מה קרה עם הכבשים מה הסיפור?
אברהם: תשמע עכשיו,..
?: נו..
אברהם: אני מקליט, בקיצור הזקן שלח נער ופתח לי את השער ושמע את הטענות שלי, אז הוא אמר לו הערבי, האבא הזקן אמר לעמין אל חסן הבן, אמר לו תראה, אם כתוב שאתה היית צריך לתת לו כבשים הרות והוא יכול להוכיח שחמישים אחוז המליטו וחמישים אחוז אין, יביאו מומחה ויראו שבאמת מה שהכנסת לו חמישים אחוז, הכנסת לו כבשים שלא המליטו בכלל, זקנות, נבלות או צעירות מדי שבכלל לא, מורעבות כאלה, משהו פסול מעדר. אז הוא אומר לו הערבי, הוא אומר לו, הוא הביא לנו אוכל וסלט וטחינה וחומוס ועגבניות, סלט הכל צף בשמן זית עם חביתות, זה לא שיי אבל אמרתי לו תשמע, אם אתה לא נותן לי חזרה שלושים ראש אחרים, במקומם בא לוקח את אלה,  חביבי כאלה שאם כיבשה אחריה או שבאמת ___ כיבשה זה היה כבר אחרי העונה, אז בקיצור הערבי אמר לו אם אתה מסכים, לבן שלו וגם לי הוא שאל, אני יהיה השופט למה לכם ללכת לנצרת וזה. אז הוא הסכים, אז הוא עושה לו תשמע אני שמעתי שלפני כמה ימים את הבאת בגניגר כבשים, תן לו את הכבשים האלה, יש לך אז תן לו אותם, שלושים ראש תן לו אותם. בקיצור הוא הסכים ורצה לתת לי אותם שאני ילך אתם, מה אני ילך אתם באתי עם פרדות עכשיו ללכת אתם להתחיל להיסחב אנחנו עד שיצאנו זה כמעט צהרים לשם אזלא רציתי להישחב אמרתי תביא לי אותם עד הבית עם רועה.
?: משיבילי?
אברהם: לא משיבלי, מדברים על דבוריה.
?: דבוריה.
אברהם: בקיצור, אנחנו באנו הביתה ואבא ראה שאני בא בלי כבשים, אמרתי לו אל תפחד מחר באים הכבשים ובאמת למחרת הגיעו שלושים כבשים והחזרנו לו 24 למה חלק חמש, שש מתו מרוב שהן היו זקנות, זקנות, בלות, לא שוות בכלל החזרנו 24 כבשים ונשאר ככה. דרך אגב הכבשים בגניגר היו גדולות ויפות, בגניגר לא אוחזים כבשים שממליטות מאוחר, קרוב לקיץ אז היו שתיים או שלוש ששתים מהן המליטו תאומים, בכל העדר שלנו שהיה, שקנו, אף אחת לא המליטה תאומים בכלל, כבשים קטנות, הכבשים שהיו שלנו הם גדלו באותה שנה בגודל יותר מהאמהות הם היו גבוהות, אתה מתאר לך מה זה, הוא לא שמע הוא עשה מיון בעדר בצורה מבהילה, כל הנבלות הכניס אלינו וזה ככה אבא הבין או עשה הוא ככה רצה מה אני יעשה לו. אבא שלי היה בכלל, קשה לי להגיד אני לא רוצה להגיד את המילה. אחרי השנה השנייה של הכבשים, כבר היה לנו, נסענו לבית זרע וקנינו טליות והן היו גדולות כמו האמהות של הכבשים שלנו, הכבשים שלנו לא היו גדולות מכיוון שהיו, הלכתי עוד פעם לראות את העדר של עמין חסן אז היה לו ככה: שני עדרים עם כבשים אחת, אחת, זה היה בחורף, לא היה אף האילים, האילים וכל הג'לד הקטנים, הקטנות והזכרים והנקבות שצריך לגמון אותם וכל זה, זה היה עדר אחר שמה הלכו שני רועים עם עדר כזה של קטנים ועמין עם הגדולים וגם אלה שלא צריכות בכלל להתעבר. אצל עד שכיבשה התערה זה שנתיים ואצלנו תוך שנה היא כבר הייתה גדולה והתעברה. לא היה בעיות, אבל באב הרגיש שהוא יכול לעשות מזה כסף ובא ערבי ונתן סכום אז הקיבוץ ג' הרגיש שאנחנו רוצים למכור אז אמר יאללה בואו אנחנו נקנה. קיבות ג' רצה לקנות את הכבשים וגם עשינו בנה השנייה עם קיבוץ ג', אני הייתי הולך עשרה ימים, לי היה 80 90 ראש להם היה 170 ראש ולפי זה עשינו חשבון שאני יכול להיות 10 ימים בחודש והם עשרים, למה אבא רצה אותי לעבודה הוא לא יכל לעבוד הוא היה חרבן וגם ברגע שהרגיש חרבן, זאת אומרת אבוד..
?: זה בא מהמילה חרא, לא?
אברהם: תראי ככה אומרים. זה לא בא מהמילה הזאת זה בערבית חורבן, חורבן שהוא לא כן, 
?: ______ נמר
אברהם: איזה נמר, אח"כ תשמע הלאה, בקיצור, צשמע הלאה אח"כ תראה. הוא היה נמר כן נמר אבל נמר של נייר( צחוקים ברקע) אני אומר לך שהוא היה נמר של נייר. 
?: זה אבא שלך.
אברהם: כן אח"כ הוא לא החזיק, כבר לא עמד יותר טוב זה לא מה שאתם אומרים, אני יודע שהוא היה לו קשה לעלות על העגלה ולשבת על העגלה שזה קצת היה לו משהו בכליות, אה ואני בכיס השתן אח"כ שהיה לו משהו בכליות אח"כ שהייתי בבית שערים.
?: זה כשהוא היה בן שישים אני זוכר כבר את זה. 
אברהם: אתה יודע מה, אם נעשה את החשבון אז בגיל 24 ורבתי אתו ויצאתי מפה, אימא אמרה לי בוא ניסע אבא בשרון וחולה וצריך לתת דם, 4 מנות דם, אמרתי לדוד, דוד לא רצה לנסוע, זה עוד היה לפני חלוקת אדמה, עוד לא דיברו על אדמה, דוד לא רצה לנסוע.
?: מי תרם?
אברה: חכי תשמעי, אז אנחנו באנו לשרון ומצאנו אותו בבית שאן ובשרון דיברו איתי ועם אימא ואמרו אתם צריכים להביא ארבע מנות דם, אמרתי אתם יודעים מה, אני נותן שתי מנות דם אימא תיתן מנה אחת ובזה תסתפקו אתם לא רוצים אני קם והולך, אמרו לא, לא, לא, שב, שב, שב, אז הם הסכימו. הם נוכלים את מבינה מה שהם יכולים לסחוט יותר אז גם הם.
?: מה הבעיה לתרום דם?
אברהם: את רואה שדוד לא רצה לבוא.
?: אז מישהו אחר.
אברהם: מי אחר מה אחר כולם לעניינים שלהם לא כל כך, עובדה, את רואה, אז אמרתי להם שאני הולך, אני מוכן לתרום שתי מנות דם ותרמתי שתי מנות דם, אבל שאלתי אותם, אני עוד לא אכלתי אז אמרו לי שזה יותר וב שלא אכלת ואחרי זה אתה יכול לאכול אנחנו נביא לך אוכל בעיקר אתה צריך לשתות איך אמרו לי, יין, יין מיץ ענבים אבל לא בבת אחת בקבו, תשתה כוס ואחרי שלוש שעות עוד כוס וזה יחזור אלייך מהר. בקיצור, חזרנו, חזרתי הייתי בבית שערים אימא לקחה אותי מבית שערים לא מפה, הייתי בבית שערים, 
?: אמרת שהייתי בן 24 אז בן כמה אבא שלך היה?   
אברהם: הוא היה בן 30 כשאני נולדתי.
?: אז זה היה ב54.
אברהם: 54.
?: נו אז מה?
54, 55 הכי הרבה. הייתי בבית שערים או חמש או שש שנים אנילא זוכר בדיור, עד סוף 49, למה אז בדיוק התחתנת.
?: אז מה?
אברהם: אז התחתנתי.
?: אחרי שעשית שם את הסטאז'.
אברהם: (צוחק) הייתי מספר משהו גם על בית שערים.
?: תספר על תקפוץ 
אברהם: מה?
?: אל תשאיר את הפרטיים האלה חסויים 
אברהם: לא, עבדתי קצת והיא הייתה מסכנה.
?: אל ______
אברהם: לא את לא מבינה תקשיבי רגע את לא מבינה עד כמה היא הייתה אבודה. תארי לך בעלה נפטר מכר גדול הוא לא היה, הרבה פרות היו בחצר וכולם חלבו בקושי, בקושיעד חמישים ליטר חלב. זה המ שהיה לו, מה שאני, כי היה שמה אחד, גרשון שהיה מודד את החלב ויש לו רשימה מכל רפת, רפתות עם, איך להסביר לך, זה היה רשום, כשבאת לקנות פרה ידעת כמה היא חולבת, כל חודש פעם חודש היו עושים בדיקות אז גרשון אמר לי שיותר מחמישים ליטר לא היה לו אף פעם והיו לו פרו לא רעות, פרות טובות, אבל אל נתן אוכל, לא ידע לתת אוכל, לא היה לו כוח לעשות אוכל אני לא יודע. כשבאתי לשמה זה היה אחרי ארבע חודשים אחרי שעבדו שם הם גנבו את כל החצי ואת כל הקש, מה אכפת להם, זורקים והם לא צריך הרבה, שבועיים הפרות לא אכלו כמעט כלום, לא היה מה לתת להם לאכול. אז אני כשבאתי התגברתי על הכל,אני כשבאתי לשמה בראון לינואר, יומיים שלושה לפני ינואר ושם בבית שערים העשב גדל מוקדם יש שמה מחיפה עד נהלל יש תמיד גשם מקדים מחיפה שתופס כבר בסתיו ושמה היה עשב לקציר, בגבעה שעל ידע זדא ושמה אז לא היו הרבה בתים ומצד ימין בכלל לא היו בתים והיה לקצור שמה שפע של עשב, הפועלים ידעו לקצור, פועל יודע, חושב אכפת לו, תראה זה פועל רק בשביל להעביר את היום וללכת.
?: ______    
אברהם: בקיצור אני אחרי חודשיים עליתי לשמונים ליטר ואחרי ארבעה חודשים עליתי למאה ליטר ביום ואחרי שנה זה עבר מאה וחמישים ליטר ביום עוד אפילו כשלקחו שתי פרות, שתי פרות עם מכרה להם הייתה חייבת באגודה שם, באגודה של ה.. אז בלי שתי הפרות היה לי מאה וחמישים ליטר חלב אז כשבאתי פעם, אני לא הייתי נוסע בדרך כלל למחלבה אבל לפעמים כשמישהו היה חולה אז. היה לנו עץ מול הבית, עץ עלון יפה, בבית שערים הכביש בדיוק על יד חיה מתפצל לשניים ובאמצע יש עץ, אז בדרך כלל עזרו לה ואני לא הייתי חייב לבוא למחלה אבל כשמישהו הרגיש לא טוב אז אני גם נסעתי למחלבה. כשבאתי וספרתי את החלב והיה כמות, צריך לחכות אחרי, אז אחרי עמד מישהו מבית שערים אני כבר א זוכר מי זה היה מזמן והוא אומר אולי הוא חולה בטברס ביידיש( אומר ביידיש) מבינה? אז ההוא ענה לו דרגרוס נאדי, אנחנו יודעים שבא פתאום הרבה חלב ואנחנו בודקים, כל יוםף כל יום בודקים את החלב אז הוא אומר לו תראה אני לא יודע מה הוא עושה עם היתר יש לו איזה חמש עשרה ליטר, לאיפה הם הולכים? הם לא ידעו בכלל שאני מוכר באופן פרטי חלב לדוד אברם ושמנת, הדוד אברם היה מביא גם לשכנים שלו בחיפה, הוא היה גר בפרזנר.
?: מי זה היה הדוד אברם?
אברהם: אח של אימא, אח של אימא.
?: אה, אה, אה, אה.
אברהם: והיה אדם נחמד והיה אדם עליז. 
?: מה הייתי מוכר בצד משהו בשבילך?
אברהם: לא, בשבילו, לא בשבילי, הם פתחו את העיניים אז אני באתי אליהם.
?: אה, הבנתי.
אברהם: מה בשבילי? לא מה! את יודעת מה עשיתי כשהבאתי, כשגרשון הביא לי, ראיתי אותו כל הזמן עם האוטו ידעתי את הזמן שהוא עובר, הלכתי לכביש ונתתי לו חמישים לירות שיקנה לי שק תלתלן ושק שיבולת והוא הביא שק תלתן ושיבולת ואני חרשתי וזרעתי את זה, אני הכנתי את האדמה קודם עוד לפני שבא התלתן, זה לא כל כך פשוט להתחיל לעבד ויש אח"כ גשם בינואר יש גשם וזרעתי תלתן עם שיבולת מאוחר ויה תלתן ושיבולת ושתדעי לך שהיו עליי אפוטרופסים, נתיק ויוסי, שניים שהיו מאוד ידידים עם בעלה, נתיק היה נרתם בפרדה אתו יחד אז לנתיק אחרי שנה נתתי אולטימטום שאם הוא לא קונה סוס אני נפרד ממנו. בבית שערים כולם שנאו את נתיק, אני יודע כמו איך להסביר לך, כמו ששנאו פה את צימרמן
?: אבא אל תשמיץ, אל תשמיץ 
אברהם: לא, לא משמיץ. אבל אני מסביר לך שככה זה היה, לא אהבו את נתיק, אז היו מבסוטים שאני מספר להם שנתתי אולטימטום ובא חדג', חדג' גם היה שם? חדג' עבר ביבנאל, זה היה אחד שמוכר פרדות וסוסים אז אמרתי לו תראה יששמה סוס שבדיוק מתאים לסוס הזה ושיהיה סוסים  אבל מה הוא היה צריך לשלם 20 לירות יותר והיה נדמה לו שזה יותר מדי אז הוא לא רצה לשלם, לא רצה אז התחלתי, בא לשם חייל משוחרר, התאכר בבית שערים אז הלכתי אתו היה לו סוס הוא אפילו לא ידע לעבוד עליו, הוא לא ידע לחרות מילא, איך עושים, לא חשוב למדתי את החייל לעבוד והייתי נרתם אתו והפסקתי עם נתיק. אז כולם נהנו שהפסקתי עם נתיק כמו שאומרים סחל על הגלבק כמו שאומרים, דפקת אותו. עם נתיק נשארתי ביחסים טובים אמרתי לו את זה והוא לא. עכשיו תשמעי, סיפרתי לך שאני אפילו הייתי מעביר חלב על הסיפורטור, בבית שלה, לא בבית, במטבן שלה היה צד אחד ששם היה תמיד הסיפורטור(?) על חבית מבטון, והיה את כל בסידורים לשפוך את החלב בפנים ואיפה שיוצא השמנת היה כלי לשים ואיפה שיוצא החלב היה כלי לשים. זה היה הכל מסודר טוב, יפה והדוד, אני הייתי נוסע בשבתות לפעמים לא ליבנאל, לדוד הייתי בשבתות אצל הדוד, אז הוא אמר לי שבחיפה הם קונים שמנת זה עולה חצי לירה לליטר שמנת והנוכלת שהייתה קונה אצלה כל השנים הייתה קונה אצלם 20 גרוש ליטר שמנת והדוד אמר, אם תביא לי בחמישים אני ייקח כי השמנת שנותנים בחיפה היא אל מגיעה לסולם לשמנת שאתה מביא. השמנת שבחיפה הם מוכרים הם מערבבים עם מעט חלב רגיל שזה יהיה יותר דליל וזה נקרא שמנת, מרמים את העולם. וגם ירקות התחלתי לעשות שם גם ירקות, הייתי עושה מלפפונים, קישואים, זה לא בצחוק, את יודעת לפני פסח שהיה חוסר בירקות, המדינה רק התחילה לא היה עגבניות ולא קישואים, בשוק היה חוסר כמעט מכל הדברים, ואני עשיתי לבית, לא חשבתי בכלל  לעשות, אז זרעתי גם ארבע שורה של קישואים, מי צריך ארבע ארגזים. אני נורא אוהב קישואים שעושים אותם עם עגבניות ומבשלים, אני לא יודע אימא נתנה לה את המתכון, אז א ידעתי בכלל אבל היום כבר יש לי מושג איך, אני מסתכל מה שלאה עושה והיום אני אוהב מאוד לאכול עגבניות עם קישואים והאישה הזאת לא ידעה לבשל, לא ידעה לבשל לא פעם אימא באה, פעמים באה אימא ולימדה אותה איך לבשל, היא הייתה עושה כדורים ושמה את כדורי הבשר בתוך המרק אז איזה טעם יש לזה?
?: של מים.
אברהם: את מבינה, זה לא רע, זה לא רע אוכלים בכל אופן קציצות אבל זה לא... וכשאימא הראתה לה איך עושים, שעושים את זה ואח"כ מעברים את זה אחרי שעושים על המחבט שמים את זה בצלחת עם הבשר ומבשלים את זה עם רסק עגבניות. אז היא התחילה ללמוד, היא למדה, לא פעם היא אמרה, יש לך טעם מיוחד במינו, זאת אומרת, אני לא רוצה לספר לך דברים שאני לא רוצה לספר. אמר לי אורי, אל תספר דברים שלא, הייתי שמה שש שנים, חמש, שש, אני לא זוכר בדיוק, אני גם לא סיפרתי לך, אני חושב סיפרתי פה או לא, אני חודשיים הראשונים עבדתי בכפר חיים, פני זה כשיצאתי לעבוד ושמה לא הסתדר.. אני ל רוצה להסביר בכלל מה לא ולא, ולא ועד שנודע לה שאני אמרתי לפני חודש שאני מתפטר אני חושב שיש פה, לא, לא היה אני לא שמעתי. אז היא אמרה, אתה לא יכול להתפטר מהיום למחר ולקום וללכת, אתה צריך להגיד לי חודש ימים קודם שאני יחפש פועל אחר. והיא התייחסה אליי באיזה מן זלזול כמו באמת לפועל, אז אמרתי לה, תשמעי, אם את מתייחסת אליי כהה, אז אני אחרי חודש אני יגיד לך אני מתפטר. ואז היא קלטה דווקא אצלה היא ידעה לבשל, היא אישה שידעה לבשל, אבל היו כמה סיבות ש.. אני לא רוצה לעלות פה את הסיבות. היה איתי יחד בחדר עוד אחד שלא יכל להתעסק איתה, אין דבר ולהגיד לה שתזרוק אותו הלא מזה היא התפרנסה.
?: אז סיפרת.
אברהם: סיפרתי לכם, אני עכשיו מספר לך, אתה לא יכול הכלל להגיע אליה אז נגמר העניין. אז תאמיני לי שהוא כל יום שישי היה נוסע וחוזר ביום ראשון. בקיצור ולעניין נסעתי הביתה וכאשר הגעתי הביתה חארי חודשיים שהגעתי הביתה אפילו פעם אחת אבא לא רתם את הפרדות, הוא נשאר שיח, צריך אברהם לבוא ולחרוש, הוא ידע לרתום טוב וידע לחרוש, הכל הוא ידע מאה אחוז, אבל הוא כבר כל כך היה רגיל שאברהם עושה לו את הכל והוא לא צריך הוא צריך רק לתת פקודות. חודשיים הוא לא רתם וזה לא חשוב, אז אימא התחננה וביקשה שהשאר שבוע ימים ואגמור את כל החריש. חרשתי את הטיירה ואת התלול מהעליון והסתלקתי ונסעתי לבית שערים. קודם כל בבית שערים קיבלתי מהתחלה את ה-25 לא 15 שקל, אה לירות וחוץ מזה תכף העלו לי בבית שערים העלו לי לשלושים, שלושים וחמש, כי טענתי שזה לא מספיק הכסף ואם לא אני מוכן לעזוב ולחפש שמקום שמשלמים יותר קצת, בכל אופן. בבית שערים נרתעו מהנושא ונתנו לי את השלושים וחמש, תכף. אני כשבאתי לבית שערים והתחלתי לעבוד, לא היה זרוע שום דבר. ירק, בינואר באתי לשם, לא היה זרוע ירק מוכן שום דבר לא היה והמתבן היה ריק והפרות צועקות, אני לא יודע מה, כנראה בימים האחרונים נגמר הכל.אז התחלתי, עשיתי סיבוב ברגל, עשיתי סיבוב, הגעתי לרמת ישי, רמת ישיש זה עניין של שתי קילומטר, קילומטר וחצי אני כבר לא זוכר כבר. הסתובבתי שם על הגבעה וראיתי שיש שם מה לקצור עשב שאין שם מה לזרוע אפילו, כל כך הרבה עשב. מכל המינים, בורולס, תלתן, אספסט פראית, דקון מכל המינים ושפע ושם במקרה הי חרמש, רק השחזתי אותו ויצאתי התחלתי לקצור והפרות נרגעו, הייתי מביא לא עגלה אחת ביום, שתי עגלות, בבוקר השכם עגלה ואחרי הצהרים עגלה והפרות תוך חודש חודשים בכלל השתנו, זה משהו שלא כתוב בספרים. בקיצור, בכל אופן צריך לזרוע הרי העשב הזה יכול להיגמר אז שלחתי את גרשון שטיין שהיה נוסע כל יום, הוא היה עובד במשמר השלושה הוא היה לו אוטו, שברולט, משאית שברולט לא גדולה, קטנה וראיתי שכל בוקר עובר על הכביש כשהייתי יוצא אל החצר אל המגרש ראיתי אותו עובר, הכרתי אותו עוד מיבנאל וניגשתי אל הכביש ושמתי כסף בכיס שלי ושמתי לו חמישים לירות שמתי לו ביד ואמרתי לו שייגש לאבא שלי שלא יגיד שאני ביקשתי שאני יביא שיגיד שאחד מכפר יהושע ביקש כי אם יגיד עליי אבא לא ימכור לו. גרשון הביא לי שק תלתן ושק שיבולת, אני בינתיים עוד לפני שהוא שהביא אני הכנתי את השטח היה שטח שבכלל לא זרוע , לא חרוש ולא זרוע ולא שום דבר ____ זרעתי  את זה חרשתי עם ביסוק אוטומטי, יש שם ביסוקים אוטומטים וזה חורש טוב מאוד וזרעתי את התלתן עם השיבולת גם עלה השיבולת דליל וזה יצא כמו בתמונה כך שבבית שערים התלחשו כבר כאשר ראו אוצי הולך בכביש הולך לסדר במחלבה. הנה הוא, הנה הוא, מי זה? הנה הוא! מי זה הנה הוא! כולם הצביעו עליי באצבע מרחוק ראיתי וממרכז, הלא לחיה לא רצו לתת לא שיבולת ולא תלתן ולא שום דבר והייתי מוכרח להביא את זה מהבית. אמרתי לחיה תראי, תמליט הפרה עגל, ניגש ניקח אותו לנהלל, ראיתי איש, איש שיום יום היה עובר, בחור צעיר מנהלל, מרמת ישי, שם היו כמה משפחות תימניות והם היו להם קצביה בנהלל, הם היו הבית האטליז שלהם בנהלל היה והם היו קונים עגלות, פרות הכל, וכשהוא עבר שאלתי אותו והוא אמר שהוא קונה גם עגלים, אז השארתי את העגל שלוש שבועות, הוא שתה חלב ונהיה גדול, הוא הגיע ל-65-70 קילו ולפי מה שהיה אז המחירים אני כבר לא זוכר בדיוק, זה כיסה את הכל ועוד נשאר עוד, את כל החוב שלה ועוד נשאר, כאשר נסעתי לנהלל היה צריך לעבור את הגראז ומשם אתה פונה לנהלל. ושמה היה גרישבון, גרישבון(?) הוא אחד המכרים בבית שערים. הוא גם היה חבר כנסת. אז הם ראו שהם מוצצים רגליים מתחת לשק, רגלים של עגל, אז הוא עצר אותי עם הסוס ואמר מה זה? אתה לוקח עגל, לאן אתה לוקח אותו? אמרתי, לנהלל, אתה יודע שהכל הולך לתנובה אין דבר כזה שילך לנהלל. אז אמרתי תראה, למה לך להיות סתם? שלחתי את חיה למרכז ולא נתנו לה לא תלתן ולא שיבולת ושום דבר לא רוצים לתת לה אז הייתי מוכרח והבאתי מהבית שלי וזה בכסף שלי ואני רוצה להוציא את הכסף שלי בחזרה מה אתה יכול להגיד לי מה לעשות. לא לך תחזיר את העגל לתנובה אמרתי לו,נתתי מכה לעגל, לשור לסוס עם השור וזה דחף אותו ונסעתי לנהלל, אל תתווכח איתי, קודם תיתנו לה מה שהיא צריכה אח"כ תדברו איתי. בקיצור עוד קניתי בקבוק ערק ועשינו אוכל, הבאתי גם כבד מנהלל, הכבד היה זכותי, מי שהיה מביא עגל הכבד היה שלו, עוד עשינו מסיבה בערב וקצת ערק שתיתי, כייפנו כמו שאומרים. בקיצור אחרי שזרעתי וזה נבט כל כך יפה כמו תמונה, היה לי שכן, חיים קונגולט(?), חיים קונגולט היה שכן, אימא שלו היא שיינוק ושיינוק אחות של גולדה וגולדה הייתה מגיעה פעם בחודש וחצי, חודשיים הייתה מגיעה לביקור אליהם אבל הוא דיבר וסיפר, הוא היה שכן שלי, איך אני זורע, ראה מה אני זורע, זה לא סתם, פועל ככה סתם לא יודע סתם לזרוע ולא שום דבר, סיפורי סבתא. בגלל זה דרשתי קצת יותר כסף, ככה לא היו מרימים ל35, אצלה קיבלתי 15 , מה זה 15, 15 בכלל לא כדאי לך לדבר. הפרות הבריאו ונהיו יפות, הכי הרבה הוא היה מביא לחלבה זה סיפר לי גרשון כי הוא היה כל חודש בודק את החלב את הכמות של החלב של הפרות בדלי ושוקלים את זה לפי ליטר והם היו בספר העדר כל הפרות בבית שערים.  בקיצור אני שואל את גרשון: כמה חלב היה פה קודם, סך הכל לפני חצי שנה הבעל ביצ הלך מה אתה לא זוכר, כן אני זוכר יותר מחמישים ליטר הוא לא הביא אף פעם ואני אחרי שלושה חודשים התקרב למאה ואחרי שנה זה היה מאה וחמישים ליטר מאותם הפרות. עוד להפך לקחו לי שצי פרות ומי שבא לקחת זה היה לחוק אז הוא בחר איזה שהוא רצה הכי טובות כי יש לו את בפר העדר אז הוא ידע מי שחולבת ואם שתי הפרות שלקחו זה שום דבר נכנסו לי שתיים אחרות למחזור ואכלו טוב, הסוס גם, הסוס היה בכלל, בקושי הלך על הרגליים, סוס אוהב הרבה ירק, קודם כל נתתי לו ירק כמה שהוא רוצה, שיאכל לשובע והסוס נהיה אביר וכשנסעתי לגרוס שם במגרסה אז צריך לעבור שם קטע עם בוץ והמגרסה הייתה ולא היה פעם שחיזרה או משהו כזה, מזמן הרי זה היה ב-48 ב-46,7 והיה בוץ גדול ולא כל אחד יכל עם הבהמה להכנס עם הרבה... אני באתי עם שישה שבעה שקים אז שמה אחד היה כמו שפה היה יגורוב משה ויגורוב קוסי שמה היה שניים יוגוסלבים אני לא זוכר כבר את השמות אבל אחד היה המעז(?) של בית שערים והשני היה כמו הדוד ישראל משהו כזה בקושי דיבר עברית אז הוא צחק מרחוק אומר והיה צוחק ואומר את הבומלנג הסוס לא יכל לסחוב שבעה שקים למגרסה, לא היה יכול היה לוקח סוס של מישהו, פרדה של נתיק, פה שם אבל אף פעם עם הסוס לא בא לגרוס בחורף. והסוס הלך יפה בבוץ, עבר את הכל בכלל נהיה סוס אחר לגמרי, אביר קיבל כמה שהוא רוצה אוכל, וירק, סוסים אוהבים בעיקר ירק, הרבה ירק ומעט תערובת וזה היה סוס אביר.  ומה אני רוצה להגיד עוד דבר, במחלבה שמילא מאה וחמישים ליטר זה הפתיעה הה אנשים שמה, בבית שערים לא היה לנו רפתות גדולות, כולם קטנים שלוש ארבע, חמש פרות, אף אחד לא היה לו מאה חמישים ליטר בדמיון אפילו ואני פה בא פועל אצל חיה ומאה חמישים ליטר וכשבאתי פעם למחלבה שמעתי מישהו אומר זה החשב שמקבל את החלב אומר או, או אולי הוא חולב את הברז הסתובבתי לצד שלו לא רציתי לדבר רק הסתכלתי עליו וזכרתי אותו טוב, היום אני כבר לא זוכר את הצורה שלו אפילו מי זה היה. אז הוא ענה לו ביידיש אנחנו שמים לב ואנחנו יודעים שהוא מביא מאה חמישים ולפי החשבון שגרשון מודד החלב יש לו יותר ממאה חמישים ליום, מה הוא עושה בעוד 20 ליטר, זה אנחנו חוקרים אבל זה שיש לו מאה חמישים זה בטח פי החשבון שגרשון מודד לו את הפרות יש לו יותר, אני הייתי מעביר בסיפורטור, במשק של חיה היה סיפורטור ועשרה אנשים אחרים היו שייכים לסיפורטור הזה וכל יום שישי אז החלב לא היה הולך ואז את החלב היו מעבירים על הסיפורטור מה השמנת ומהחלב הרזה היו עושים גבינות אבל אני גם באמצע השבוע הורדתי איזה עשרה ליטר בבוקר שמונה ליטר בערב ועושה על הסיפורטור גבינה והיא פתחה את העיניים מאז שאני באתי אליה לעבוד היא פתחה את העיניים היה גרושים להסתובב ובכלל היה שמה זקנה אחת שקנצה אצלה את השמנת וכמה היה, אני מסביר לכם שבחמישים ליטר כמה יכול להיות שמנת, שמונה, עשרה ליטר אז הבית לא היה אוכל? אז נניח חמישה ליטר היית מוכר וחמישה ליטר היית אוכל. אבל הדוד אברם שהיה בחיפה הייתי בא אליו בשבתות וראיתי שהוא רונה שמנת שזה לא שמנת וזה מעורב עם חלב השמנת כדי למכור יותר ביוקר ושמה שילמו 45 בעד כל ליטר וזאת בבית שערים שהייתה קונה חלב ומובילה את זה לחיפה היא הייתה מקבלת ב-30. 25-30 בקושי היא נתנה וככה היא מכרה, מכרתי לה את זה בחמישים ישר ללקוחות בחיפה, זה היה לה כסף להסתובב היא פתחה את העיניים, אני באתי לשם הם לא ראו כסף הם לא ידעו מה זה כסף. שהייתי שם אצלם המקלחת הייתה בתוך, היה לי מין סככה גדולה ששמה היה גם המכבסה, שם הייתה כובסת לא היה עוד מכבסה אז היא כיבסה בידים וגם לא היה במה להתקלח המים היו קרים וכבר זה התחיל העולם להתקדם. אז היה שמה נגר אחד שלח אותי לחיפה ואמר לי את המקום איפה לגשת ואיפה לקנות ומה לקנות, קניתי לנו זותן של שישים ליטר שמטפטף נפט לבפנים. זה עלה ארבע עשרה לירות משהו כזה. אצלנו בבית אצל הוריי עוד לא היה אפילו כזה. היינו מדליקים את הדוד מחממים את הדוד ולוקחים משם מים ומתקלחים בתוך ה.. עם ליטר שופכים למעלה זה היה זמנים של מימי מתושלח. אז ככה שגם אצלם היה צריך בחורף לעשות את זה אז אמרתי לה יאללה עוד כמה לירות אל תפחדי יש לי את זה, מה יכול להיות. אז נסעתי לחיפה הבאתי פחים, בטנדר, באותו יום. לפי הנשימה של המגב ופתחנו בצריף כמו דלת פנייה לתוך ה... היא הייתה גרה עוד צריף ומהמטבח היינו נכנסים ועם דלת, לא היה דלת אחרת, זו הייתה הדלת היחידה ועשו מזה עם הפחים הנגר סידר עם חלון פה רחב וגם המכונאי מבית שערים הרכיב את המזוטן(?) הזה הקטן על נפט. אחרי זה אימא מדי פעם הייתה באה, הזמנו אותה שתבוא ללמד אותה לבשל והיא למדה מאימא לשי איך לבשל מה לעשות. עבר שנה בינתיים ועוד שנה והם התחילו לסבול מזה שאני לא הייתי בבית והיו זוג פרדות שבדמיון הפרוע לא היו כאלה לאף אחד ובכל אופן הוא(אבא) לא רצה לרתום ולא רצה לעבוד. בין היתר אני זוכר שפעם באה אימא ואמרה לי שאבא חולה והוא בפתח תקווה בבית החולים השרון וצריכים לתרום לו דם, כשבאתי לשם נסעת עם אימא באותו יום נסענו לפתח תקווה, נכנסנו לשם, לאבא והוציאו בכיס השתן חתיכה גדולה כמו חצי קופסא של גפרורים, הוא סבל מאוד הוא היה משתין עם דם אני זוכר תמיד לפני שנסעתי לא ידענו בדיוק מה יש לו, הוא סבל מאוד, זה אין מה לדבר שהוא סבל, אבל פה הוציאו לו את האבן ואחר כך הוא היה בריא ובסדר הוא רווח לו מכל הסיפור הזה שהוא לא הרגיש טוב, הוא לא יכל לשבת אפילו בעגלה הוא היה כל הזמן עומד זה כבר אומר, הוא לא היה בסדר.  
איך אני עוצר לנוח רגע ולספר עוד הפעם בואי רגע תמר בואי רגע, אני חושב שבזה האחרון, עם אני רוצה לנוח. 

שהוא הלך לעניין. לשנה הבאה, קודם כל ידעתי לזרוע ביד, עד שכולם התעסקו עם הכלים המשותפים שם, היו 70 יחידות משק, אז אני  הספקתי לזרוע בידיים ולעבד את זה טוב ולטעת, הייתי נוסע כל יום לפני שזורע הייתי קונה איזה ארבע חמישה שקים לעשרה דונם, ארבע שקים ושני שקים גוברתרון(?) ארבע שקים סופר(?) והייתי זורע את זה בידיים את הבקיה(?) ואת השיבולת ואחר כך מסדד וזה היה מעובד טיפ טופ שבא זמן הקציר אז שלי היה ב-20 סנטימטר יותר גדול זה היה בולט 20,25,30  סנטימטר ___ הייתה יותר גבוהה שאחר כך בא המכבשן הם היו משאילים מכפר יהושוע אדם היודע לעבוד על מכבש והוא היה עובד לפי תור, שמה אין דבר כזה אני קודם אתה קודם, הולכים לפי סדר, מהקצה חלקה, חלקה, חלקה עד שמגיעים למושב. כשבא , כל יום היה צריך להסתכל לראות שאתה ברשימה וביום שהייתי ברשימה, אמרו בשעה תשע, עשר לבוא להיות כבר בשדה, להיות מוכן לקבל את המכבש  שיכבוש, להגיש לו מ____ זה היה מורם בערמות, היינו אז קוצרים עם מקצרה, קיבלתי מקצרה, היו שמה שש או שמונה מקצרות או עשר מקצרות ולפי התור קיבלת מקצרה ואח"כ הייתי מגבה לפי התור מהסוס הייתי גובה ואח"כ הייתי מערים את זה לערמות כי עד שהתור שלי לכבוש היה מגיע זה יכול היה להתייבש אז הייתי מרים את זה לערמות מסודר, יפה. כשהבחור שבא לכיבוש וצריך להגיש למכבש מהערמה אז הבחור אומר לי אני רוצה עוד אחד שיהיה איתך אתה לא תהיה לבד. אמרתי לו אני אחד כמו שניים, הוא התחיל להתווכח איתי אבל אתה יודע מה, הוא אומר עד שלא תמצא עוד אחד אני לא יכול להתחיל, אמרתי לו תשמע אח תבלבל את המוח, אתה רוצה שני ייתן לך הארכה תכף אני יודע כמה עשו אצל השכן שלי שגמרת, עשו 200 חבילות פה יש 400 חבילות, 380 חביללות, פי שניים יש פה יבול מהיבול שלהם, הוא אומר מאיפה אתה בחור אתה בכלל פה פועל של האישה, אתה לוקח עליי אחריות גדולה וזה ייח הרבה שעות.. אמרתי לו תשמע אני יראה לך שאני את השטח שלי שאני מעבד פה אני תוך, הם כולם עובדים שעתיים, אצלי יהיה שעתיים וחצי אולי שלוש, אבל אצלי שי כפול יבול ממה שיש אצלם, 400 חבילות ואולי יותר. אמרתי לו חבל על הזמן רד למטה. הוא אומר: לאן לרדת למטה? אני מתחיל מפה, לא אמרתי לו אתה תלך בעליה לכיוון הרוח שיהיה על המכבש, לא שאני אלך בתוך המכבש והאבק יהיה עליי. עוד פעם התחיל להתווכח איתי עברו עשר דקות, אמרתי לו תשמע אם תה מתווכח הרבה אני מוריד אותך מהטרקטור, עושה לך בושות, תתחיל זוז, עליתי על הטרקטור שלו ואמרתי קדימה והוא נסע למטה, עכשיו אני עבדתי בנקי, הרוח באה מהצד המערבי והטרקטור הלך לכיוון הצד המערבי בעלייה וכל האבק לא אכלתי את האבק, יכול להרוג וחוץ מזה אני ידעתי לבוד טוב בקלשון כמו שניים זה בטח, כמו שניים של בית שערים זה בטח. כשהוא גמר והשעון, יש שמה שעון של חבילות, מה שאמרתי זה היה, היה שם 420 חבילות במשך שעתיים וחצי והוא לא יכל להקל את זה. הוא אומר זה כמו שאמרת ככה זה היה, לא ידעתי שאתה יודע, אמרתי לו, חבל על הזמן, עשר דקות חינם. והיה לי שעון על היד הוא לא יכל להגיד לי מתי אני גומר, שעתיים ועשר דקות ורבע שעה והיה כפול היה חציר, תשמעי, היה יבול אדיר, שמתי שמה ארבע שקים סופר ושני שקים גוברת וזה הרים את היבול בבית שערים עוד לא ידעו לעשות זאת. זה היה חדש, זה עוד היה בחיתולים להתחיל לשים זבל בשדות. בקיצור אני גמרתי לזה ונסעתי לי הביתה בשקט למה אני צריך לעבוד שעתים עם מישהו אחר אני לא סובל לעבוד עם מישהו אני לבד עם הקלשון עובד כמו נמר. הוא בעצמו אמר, אני חשבתי שכפר יהושוע זה האנשים הכי חזקים בארץ ואני רואה שאתה עולה עליהם, אמרתי, ביבנאל יש הרבה כאלה שיודעים לעבוד עם קלשון טוב. בקיצור, התחלתי להוביל את החבילות וראיתי שקשה מאוד להוביל את החבילות על  העגלה של ארגז רגיל.  הייתי שם 20 חבילות וזה היה גבוה ארבע קומות, אחד על אחד על אחד ומסוכן לנסוע עם זה כל נדנוד יכולתי להתהפך, אז שמה במשק היה כמה קורות, שמתי ברוח על הארגז, שתי קורות וזה היה יותר רחב יכולתי לשים שתי שורות אל האמצע ובאמצע שורה אחת ואז הייתי לוקח ארבעים חבילות ולא היה גבוה, והיה רחב ונתפס טוב בעגלה. בקיצור היה לי חציר, היה לי ארבע מאות ובחבילה השנייה היה לי ארבע מאות היה לי שמונה מאות חבילות חציר. שאני התחלתי לזרוע בשנה השנייה, והיה לי גם, הייתי זורע, שמה נהוג לזרוע תירס, גרעינים לפרות לעופות והכל. בינתיים אברם איתן זה היה משק אחד היה ביני לבינו והוא היה הלאה, הוא גם כן ראה מה שאני עושה הסתכל במגרש שלי וראה מה זה, זה לא סוד. אז אמר תשמע בחורציק, אני צריך להעביר את התרנגולות את האינקובטורים, הוא היה לו כמה אינקובטורים, איזה עשרה או שתים עשרה אינקובטורים והוא היה בכלל מוכר אפרוחים קטנים בני יומיים. הוא היה כמו בי ת חרושת לתעשיית אפרוחים, והוא גידל אפרוחים והיה צריך בשביל שיהיה ששמים מחדש את האפרוחים , צריכים לרסס ולהעביר את אינקובטורים מהחצי האחד לחצי השני. היה לו מרתף גדול כמו כל הביתת ספר של יבנאל, מרתף כזה בגדול כזה, וזה היה חצוי לשניים וכל פען היה מעביר את זה למקום חדש ומרסס אותו ומנקה, אז אני הייתי יורד אתו, הוא ביקש אותי שאני יבוא לעזור לו להוריד אותם, צריכים בן אדם להרים, הוא אמר, אני ישלם לך, אמרתי אני לא רוצה שתשלם לי, תן לי 30 פרגיות ושני תרנגולים ואני רוצה מוצלבות ותרנגולים שיהיו תרנגולים רד, מה אכפת לי, אחד אדום ואחד שחור. ואצל חיה היא הייתה נותנת לי ביצה אחת לאכול בבוקר, ביצה אחת זה כמו כלום, הייתי בבית נוהג לאכול מאז ומתמיד שהייתי בבית, 3 ביצים ועוד שתות בשמן, אז ככה שברגע שהיה ביצים בשפע אז גם לי עשתה כמו שאני עושה בבית, שלוש ביצים. שמה היה דבר שיותר טוב מזה, השמנת שהייתה עושה מהגבינות זה היה שיגעון, ואני נורא אוהב תוצרת חלב, הייתי אוכל כמויות. בינתיים פרצה מלחמת השחרור והיינו פעם נסענו, זאת אומרת הייתה כיתה שנסעה לפנינו ואנחנו נסענו להחליף אותה, היא הייתה בבית זרע ואז כבר הערבים כבשו ושרפו את, איך קוראים לה, שכחתי איך קוראים לה, מסדה ושער הגולן שני הישובים האלה בכלל נכבשו ע"י הערבים, הם לא נכבשו ע"י הערבים, היהודים ברחו משם מהפחד. שם היו תותחים וירו תותחים בלי סוף, מתל קציר, שעכשיו תל קציר, שמה לא היה שום דבר. מתל קציר העיראקים ירו תותחים בצורה מבהילה, היה פחד להסתובב שם. כשאנחנו באנו לשם אז אני יודע שהיה כיתה נהללית, המחלקה גם הייתה מחלקה נהללית, מחלקה איך קוראים לה? לא זוכר, איך קוראים לה, מאחד המשקים אחרי נהלל, אני לא זוכר את השם שלו ואנחנו היינו נספחים לאחד המשקים הזה שמעל נהלל. הנהללים היו לבד, היו שני מחלקות, היו אנחנו שבאנו להחליף וקיבלנו שם מתר של מרגמות ותותחים, כמו שירדנו לכיוון הבריכות של מסדה שער הגולן אני יודע? שמה, קיבלנו מתר והיינו מוכרחים לסגת, זה התחיל המלחמה שהתחילה על עמק הירדן. בקיצור סחבנו פצועים והבאנו אותם למעלה ליישוב למסדה ואותי שלחו הביתה, היינו כמה אחדים שנפצעו, שניים מבית שערים שנפצעו נסעו ישר לטבריה והיינו גם איזה שלושה, אני לא זוכר, שהחזירו אותנו הביתה אפילו לא בא מישהו להחליף אותנו. כשבאתי הביתה זה בעיקר הזאת של אברמלה כהן, אני לא סחבתי אותו אני סחבתי את איצ'ה והיא זאת של אברם כהן אמרתי לחיה  שלא תפתח את הדלת לאף אחד, אמרו לי בפירוש לא לדבר, לא להסביר, לא שום דבר, אני לא יודע זה הכל, אני לא יודע, למה עם אברמלה לא חזר סימן שהוא הרוג. הוא היה בטבריה כי נפצע ברגליים, גם איצ'ה נפצע ברגליים, את איצ'ה אני חושב סחבתי על הגב, אבל סחבתי על הגב עוד אחד, חייל שםילו לא הכרתי אותו. אני עכשיו יעבור לדבר אחר, אותו חייל כשכבר גמרתי, עזבתי את בית שערים ונסעתי עם לאה, היא הייתה עוד בחורה ונסענו אתה לחיפה להזמין רהיטים, אז אני ולאה איחרנו את האוטובוס שנוסע לכפר אתא אז חשבנו לרדת קצת יותר ברחוב שיורדים לכיוון הגשר, גשר עוספיה, אז עבר בדיוק הבחור שאני סחבתי אותו על הגב, זה היה אולי אחרי שנה מאז שהייתי שם והבחור הכיר אותי, עשיתי לו ביד אבל בירידה הוא לא יכל תכף לעצור והוא עצר אחרי מאה מטר ואני נותן יד ללאה שתרוץ איתי והיא בכלל לא מסוגלת לרוץ אז רצתי לבד והאוטו יחכה עד שהבחורה שלי תבוא, הוא השאיר אותנו לכפר אתא מהיום הזה שהזמנו רהיטים ונסענו אליה הביתה. אחרי שעזבתי את בית שערים, אחרי חמש או שש שנים. ואז עשיתי חושבים שאם אישתי בחורה צעיר הבת שמונה עשרה לא יכולה לרוץ היא לא שווה, רציתי עוד מעט לחזור בי ולא להתחתן אתה והנה היום אני מרגיש את זה שהיא שבורה, היום אני מרגיש את זה איך שהיא בקושי חיה, נאנחת בלילה נאנחת, דרך אגב, עבדתי שמה או חמש או שש שנים אני לא זוכר, אבל התנאי שאם כל פעם אתה בא, גם לא גמרתי לספר לכם על, בבית חולים השרון כשבאתי עם אימא אז, אני קופץ בינתיים למקום אחר, אז אני נתתי שתי מנו, אימא נתנה מנה אחת ותסתפקו בזה, והם הסתפקו בזה ודוד לא רצה לבוא ולתת לא דם. עכשי, אמרתי לאבא, שבאנו בחופשה הביתה, אמרתי לו תראה, דוד אפילו דם לא רצה לתת לך, אתה רוצה לתת לו עוד אדמה. חוץ מזה שהוא לקח כבר את הכסף שלו, הוא לקח חצי כסף של הכבשים מה כל הכבשים היה אלף חמש מאות, הוא לקח שבע מאות, שמונה מאות, אני לא יודע כמה שנתת לו אבל אני חושב שנתת לו כמות כזאת והוא לא עבד בכבשים, איזה זכות יש לו מהכבשים ואבא אמר לו במפורש, תדע לך שאתה לקחת עדר יותר טוב מכל החקלאות, שלא תציק לאברהם, אבל הוא בשלו, הוא היה בבנימינה, נסע לבנימינה הוא לקח גם ממני מאה לירות ולעולם לא החזיר אותם, תלווה, תלווה, תלווה לי, בשביל מה נסעתי אתו לבית שערים העברנו את הריהוט הוא עבר לבנימינה והתחיל לעבוד בחברת הובלה של עשרה, שתים עשרה משאיות של בנימינה עצמה. גם הבחור של מקסימה שהייתה בערך בגיל של יעל, הן היו בנות דודות. הבחור הזה גם כן הוא שהכניס את דוד בקלות יותר לחברה של המשאיות ודוד עבד סך הכל שמה שנה או משהו כזה ועבר לאגד ומי שעובר לאגד בלי התראות ובלי שום דבר וזה בניגוד לחוק שם אז הוא לא יכול לקבל את הכסף. אבל שמה היות והיה הבחור של מקסימה אז ויתרו ונתנו לו את הכסף שמגיע לו, את המניה שלו הוא העביר לאגד, וכבר היה לו מניה נפוחה כשהוא עבד וחסך באגד. וטענות היו לו תמיד טענות לדוד, בקיצור מה אני רוצה להגיד, שבאתי הביתה והתחלתי לעבוד, אבא הוא אדם קשה, אדם קשה מאוד, היה קשה להסתדר אתו וזה לא הסתדר, לדוגמא אני אתן לכם, כשהתחלנו לבנות את הבית שלי, זאת אומרת אני בכלל לא נכנסתי בתור, אמרתי אבא בוא ניכנס בתור לשם ונתחיל לבנות בית, בגיל שלי כולם בונים ומה אני אשאר אתך, לך תדע מה יכול להיות, אמרתי אני רוצה לבנות בית משלי, הנה כבר אתה לא... ביצים אתה מתחיל לעשות לי חשבונות, אני לא רוצה שיעשו לי חשבונות, אני רוצה לגור לבד, בפרט גרינברג, גרינברג הזקן תפס אותי ואמר, אני רואה שאתה אפילו לא ברשימה, אני לא מראה לו שאני לא ברשימה, הוא אומר, אבא שלך אדם קשה, למה עבדת שש שנים שם הוא ____ בדיוק. אפילו את המגרש של הדונם וחצי, הגורן הוא לא רצה להעביר אליי, הוא היה חמדן שבכלל לא היה אפשר להשתוות אתו בכלל, מה יש לך אתה בונה לי בית באדמה על שם שלך, לא יבנו את הבית. התעכבו והתעכבו, אני בכלל היה לי באותו שנה כסף היה לי עשיתי כשבאתי מבית שערים הביתה, נכנסתי בשותפות עם קבוצת הפלחה, קבוצת הפלחה שעשינו יחד בבית גן. העסק לא תפס זה לא, אנשים לא כל כך רצו לעבוד, הם לא ידעו לעבוד. אתן לכם כמה דוגמאות למשל, הם בשנה הראשונה שנכנסתי אתם בעבודה, הם השכירו את המלונגי(?) ניסו לחרוש והיינו עובדים לפני שעוד היה לנו__ הם עבדו עם טרקטור WG9 גלגלים ו הם הלכו לחרוש את המלונג, המלונג היה עשר שנים של קוצים, שכבה של קוצים גדולה והאדמה הייתה מאוד רכה ודיסק שקע , הרמתי את הדיסק, הרמתי את הדיסק שיהיה מורם ואז הוא לפחות היה הופך ומתגלגל, גם ככה הוא שקע, עם דיסק מורם הוא גם כן שקע, אז הלכתי עם דיסק מורם זה גם כן חרש, כשהחברה ראו מפה שחלקה אחת נחרשת, חלקה שנייה נחרשת אז עמוס ורפי באו על סוסים, מה זה אני שלא יודע לחרוש ככה הם טענו כל הזמן, שאני לא יודע, חורש יותר טוב מהם, חורש, הם באו וראו, הלכו אחרי וראו שזה חורש, אצלם מי שהלך זה נסתם אבל שכל לא היה להם, להרים קצת את הידית ולמשוך בחזרה לחבל ושזה לא ייסתם גם בלי להוריד את הדיסק הדיסק גם ככה נכנס יותר מידי עמוק ז בשביל מה צריך להוריד אותו. הם לא הבינו את זה, נסע רפי וחזר, מוישלה נסע וחזר, אני בשלישית נסעתי ולא חזרתי עד שלא גמרתי אני חושב באותו יום גמרתי מאתיים דונם. זה טרקטור גדול, הוא, אני לא יודע כמה כוחות סוסו הוא בערך 40, 50 כוח סוס והגלגלים מהאדמה הרטובה עם הקוצים, הגלגלי הברזל והשיניים זה היה כמו בגלגלי גומי. זה עושה הספק אם אתה נוסע בשני זה כמו רביעי בי פור המהירות, זה עושה הספק, עשיתי אני חושב, מאה חמישים דונם משהו כזה, באותו יום. עכשיו, מה שהרגיז אותי זה שלשנה הבאה, זה היה שנת 51, התחלנו ב-50. ב-51 התחלנו ולא ירד גשם בכלל זאת הייתה שנת בצורת שדבר כזה לא היה בכלל, והחלקה הזאת דווקא שאני חרשתי אותה ואני הכנסתי את כל הקוצים בתוך האדמה ואח"כ דסקסנו, לדסקס כבר כולם, כל אחד הלך ביום אחר. והאדמה הייתה מוכנה ורטובה משנה קודם, היא הייתה כל כך מעובדת טוב. לא פעם כשאנחנו רואים שגשם יורד הוא בא מכיוון שדה אילן הולך לכיוון בית החולים וזה היה שמה בדרך, הקו הזה קיבל כנראה יותר מים, שמה הייתה חיטה כמו בשנה טובה ובכל השדות לא היה תבואה בכלל, שמה היה תבואה נפלא,, אני לא זוכר כמה שהיה, מאתיים חמישים דונם אני חושב היה חמש מוסא חיטה. ורפי וכל אלה, עמוס ומוישלה, רק התחתן והם היו בכלל רווקים, הם לא צריכים, אז הם החליטו לא לחלק לאף אחד, זורקים את החיטה, אז אמרתי כמה אתם צריכים חיטה, נזרוק חמש מאות שק, כל אחד זורע חמש עשרה שקים נניח, עשרים שק, שש אנשים, מאה עשרים שק אבל היה צריך לחלק מה זה, "לא מחלקים עד ש.....", אמרתי חברה אני בשנה הבאה לא שותף אם אתם לא מחלקים,שנה הבאה אני אפרק את הקבוצה. ולשנה הבאה באמת לא עיבדתי אתם, פירקנו את השותפות של הקבוצה ורק הטרקטורים ___ ואליס(?) וכלים אז אמרתי, חברה, חברה אנחנו לא שותפים, שותפים רק בכלים. אני זורע את שלי, אתה זורע את שלך ואתה זורע את שלך,, כל אחד זורע את שלו, אל תהיו שותפים אתי, מה אני צריך את כל השותפות הזאת. לעבוד כל השנה בסוף ___ בעין אז באותה שנה ב-51, בשנות החמישים עשינו מלונים והחלקות רחוקות, אני שהשקיתי במלונים, אף אחד לא רצה להשקות במלונים, צריך לעבוד להזיז את התחת, אף אחד לא רצה אז אני קיבלתי את המלונים ואני אספתי לי זרעים, המלונים שהבאתי הביתה בשביל לאכול אמרתי לאימא תשאירי אותם אנחנו מזה זורעים לשנה הבאה. בחמישים ואחת, הבצורת הגדולה כבר לא הייתי שותף והתחלתי בלי לעשות שותפויות והיה לי 1500 לירות מהמלונים והיה שם דונם וחצי או שני דונם גם היה בערך עשרה דונם אז שמונה מזה היה מלונים ושני דונם היה אבטיחים זה עשה 1500 לירות, יכולתי לבנות את הבית, כל הבית שלי עלה אלף חמש מאות לירות אבא שלי לא נתן לי שום דבר לשלם, מה לא היה לו כסף אחר לקחת מהכסף שאני עבדתי עליו, הוא הוציא ממני את הכסף, בכלל, תמכור את הפרדות, מכרנו את הפרדות ב-550 והיתר הלך ליונה אחותי צריכה להתחתן ואת החתונה ואת הריהוט והכל נסעתי אתה למרסל בחיפה וקנינו הכל, מה זה אבל היה את הכסף מכבשים הי לו אבל הוא הוציא ממני את כל הכסף, אני נכנסתי לחובות והלוואות, בשביל מה נאי צריך הלוואות אם היה לי כל כך הרבה כסף, וההלוואות האלה אני שילמתי אותם, זה היה הלוואה שהיה צריך לתת לי חמש מאות ואני כבר שילמתי חמש מאות חמישים אז נתנו לי מאתיים וחמישים וגבו ממני חמש מאות, שילמתי את הלוואה הזאת ב-500 לא השתוותי עם הזקן, הייתי זקן גם כן יותר מדי, בקיצור ב-51 אני חושב עברתי לבית, אז כשהייתי רוצה לקחת ביצים הביתה הם לא נתנו לי, אז אמרתי טוב שלום, עזבתי עוד פעם את הבית וקיבלתי את השמירה, קיבלתי את השמירה ועזבתי את הבית, אז הוא מכר את הפרות, פרות שאני גידלתי שנים, ראיתי שאני לא יכול לסדר, שימכור, שיעשה מה שהוא רוצה. אחר כך הם גם מכרו שלושה שותפים: הרשקוביץ וקוך ואבא, מכרו את הטיפור(?) ב-12 אלף, הכל הוא מכניס לכיס שלו, מה זה אני, 12 או 13 לא זוכר או 14 אלף לא זוכר. אז כל אחד קיבל 4,500 או 5,000 אני לא זוכר בדיוק, הכל היה... אני לא שום דבר, אתה עשר. כך שנשארתי בלי שום דבר, אז התחלתי את השמירה ביבנאל לפחות שיהיה לי משהו להאכיל את הילדים, היו לי בכר ילדים, דני ודובי היו כבר והיא כעסה אימא שלי למה הפסקתי ולמה הלכתי, אמרתי תשמעי, למה את אפילו ביצים לבית לא נתת לי אז איך אני יכול... קניתי אצל דוד אחי שתי דוגרות הודיות וקניתי ביצים אצלו _____ ועוד כל מיני שם והתחלתי לעבוד בבית והתחילו להיות לי ביצים וקניתי גם אפילו אצל ציפורה גרינברג קניתי ברבורה, ברבורים עופות, אני בינתיים התחלתי לעבד את הנטוש וזה היה אצלי ככה שהוא לא יכול היה להגיד, כשאתה עובד אצלו אתה מקבל שליש הוא מקבל שני שליש. אז מה היה לי שום דבר, אז הייתי העבד שלו גם כן הלאה ממשיך. כשדיברתי אתו ואמרתי לו תשמע אני באתי הנה כדי שתעביר גם את ההאדמה אז הוא אמר, חכה רגע עם האדמה מה בוער לך? אמרתי מה אתה רוצה שאתה תתפגר, ויום אחד הוא יבוא יגיד לי שהוא רוצה גם כבר עשרים שומונה שנים שאני עיבדתי את האדמה לבד ואחרי זה אתה באת, הוא היה נוכל, הוא היה נוכל. בקיצור, בקושי, בקושי הצלחתי להזיז אותו לנצרת, כשבאנו לנצרת, יצחקלה הוביל אולנו לנצרת, כשבאנו לנצרת אומר לי שמה האיש שעובד שם ומעביר אדמות אומר אני רואה שהבן של בחור כארז אתה בטח מפחד ממנו אז הוא אומר לו לא אני לא מפחד ממנו, הוא אומר אתה יודע מה רק תגיד מילה אחת אני מעיף אותו מן נצרת עד יבנאל בבעיטה אחת. לא, לא, זאת פעם ראשונה ששמעתי את אבא שהוא אמ, אני כבר יותר מדי זקן וזה השעה 12 זאת אומרת עוד מעט אני לא יודע מתי אני הולך וככה הוא עשה, העביר את האדמה ונגמר העניין. דוד בא, התחיל לצעוק אז הוא אמר לו החזר לי את הכרטיס שאני נתתי לך לנסוע באגד חופשי אז הוא זרק לו בפנים יותר דוד, דוד תמיד היה כזה כמו היום, לא מדבר אתך, לא בא אליך, לא שום דבר רק כשצריך אותך הוא בא. וככה התנהלו החיים, זה בערך. הזקנים מכרו את הפרות והיה איזה תקופה נתק, אבל הם צריכים לעבד את האדמה, אז הם חשבו הם יעבדו עם נחום גרינברג ונחום גרינברג קודם זרע את החלקות שלו ואחר כך הוא אמר אני ילך לזרוע לכם אז ___ דבר כזה, אם היו זורעים מוקדם אז לא היו צריכים לחרוש אז הוא גם חרש להם כשהוא בא לזרע כל הכרמים גדלו עם עשב,