זיכרונות        -   	אהרונציק מטוס	

זיכרונות אלו הועברו לכתב מהקלטות זקני היישוב בגליל.
ההקלטות נערכו ע"י אורי שרפמן מבית-גן(יבנאל) והם רכושו הפרטי של בלהה ואורי שרפמן.
ההקלטות נמסרו לארכיון המושבות יבנאל משמר השלושה ובית גן אשר יהיו לתועלת הציבור כולו. 

								תומלל ע"י יואב בוקשטיין
אורי: אני יודע שלך יש כושר סיפורי יוצא מגדר הרגיל. אתה גם מתרשם מהמון דברים שראית, שמעת, מאחר ואני אוסף הקלטות למען ימים יבואו, ספר דברים שאתה זוכר, ששמעת ובעיקר דברים שאתה שנהנתה מהם.

אהרונציק: מאחר וביקשת ממני לספר התרשמויות. הבולטת שהכרתי את היבנאלים בצבא הבריטי ראיתי והתרשמתי במיוחד בפגשותיהם שהיו נוסעים מרחקים גדולים לפגישה שלא הייתה מוכרת לי מקודם, כי מסיפורי אבא שעבד ולמד חקלאות ביבנאל ההתרשמות שלי הייתה שונה מבני המושבות, כי גם לא היינו בקשר בנעורינו וכאן בצבא הבריטי הרגשתי פתאום שנפגשתי עם משהו מיוחד. בפגישה ראיתי התחבקויות, התנשקויות שממש התרשמתי מעומק לבי, כל השיחות שלהם והמבטא המיוחד, השירי שאולי במשך הזמן גם ספגתי אותו במקצת והתקשרתי אליהם במיוחד. ראיתי ידידות, ידידות אמיתית שלי, זה היה מוזר למרות כל החינוך שקיבלנו בנעורינו בכפר יחזקאל ראיתי ונוכחתי שזה ידידות אמיתית אצלם אצל היבנאלים.במיוחד.      
אורי: אהרונציק, אולי יש לך איזה זיכרונות מהסיפורים שלהם, של היבנאלים בזמן הפגישות, איך הם היו מדברים? מה הם היו מספרים?
אהרונציק: הזיכרונות שהיו מבטאים את שמות הקרקע בשמות זומזומיה, חכורה, כלו, טיירה, ערטושה, זה נזכר לי למזכרת כי צלנו יו קוראים לזה חלקה א', חלקה ב', פה ראיתי שלכל חלקה יש לה מובן יש לה היסטוריה יש סיפורים. זכור לי סיפור שהם יישבו היבנאלים, בשמות אני זוכר אותם: עמוס, אליהו, דוד, אורי, ישבו וסיפרו על ה...
אורי: גדעון.
אהרונציק: גדעון, על הפרדות של ליבוביץ ובהתחלה לא שמתי כל כך לב.
אורי: דרך אגב גם אבינעם היה אתנו.
אהרונציק: ואבינועם כן סליחה ידיד. הסיפור הוא היה שהפרדות של ליבוביץ היו מובילות את החלב למחלבה, אחת הייתה מפגרת והשנייה עם אוזן נטויה למטה והשרשרת של חזה עם היצול הייתה גוררת את הפרדה שהייתה מאחור.והסיפור הזה כל כך נשאר בזיכרוני ושבאתי לבקר לראשונה אצל אורי ביבנאל, בבית גן יותר נכון ויצא לי לנסוע עם הנהג דוד ושאלתי איפה לרדת לבית שרפמן הוא הוריד אותי והראה לי את הדרך "תעלה ישר למעלה" ופתאום לנגד עיניי מופיעות הפרידות האלו שזכרתי מהסיפורים שלהם ושאלתי זה הפרדות של ליבוביץ והוא צחק. עוד זכור לי מתקופת טוברוק המכתבים שאבא שרפמן היה שולח לאורי וכולם היו מלאים עידוד היינו בתקופה די קשה שם היינו באמת בעברית צחה מלאת עידוד.
אורי: אתה זוכר את הפצצה על טוברוק העשיר זרקו עשרות אלפים אורות מאווירונים והגרמנים הפגיזו והחושך נהיה ליום. 
אהרונציק: אורי כזכור לך אני הגעתי ליחידה שלכם שזה הפלוגה החמישית של ספקי המים שנקראה אח"כ 148. אני הגעתי באיחור. אתם השתתפתם בכל מה שנקר הפוש מה שהיה עם מונטגומרי ואני הצטרפתי אליכם בטריפולי לפני הפלישה לאיטליה והלילה הזה לא זכור לי כי ל הייתי נוכח.
אורי: אז איך היית בטוברוק?
אהרונציק: אנחנו הצטרפנו אליכם בשיירה שהובילה את כולנו ביחד לטריפולי לקראת הפלישה שמה היו לנו אימונים, נסענו עם המכוניות בתוך המים בשביל לתמרן בזמן הפלישה נסענו בתוך המים 
אורי: כן עם ה?, אתה אני מבין היית באחד הכולבויים שנסע אחורה לבוג'ל ערב על מנת להביא תחמושת ושם נפגשת עם היבנאלים.
אהרונציק: זה נכון, אנחנו הובלנו חיילים הודיים ונפגשנו בטוברוק לשיירה הזאת שציינת.
אורי: אתה זוכר את הכביסה שהיינו עושים במטבח? אתה זוכר שפעם החלטת לעשות כביסה ואמרת לי, תשמע אורי אני יעשה כביסה כמו שאימא שלי הייתה עושה, אתה זוכר את הסיפור הזה? ואז היינו לוקחים בנזין, מים הרי לא היו, והיינו לוקחים חצי פחית בנזין מכניסים את הבגדים בשטח כי היינו מפוזרים לאורך קילומטרים רבים על מנת שלא להיות כולנו במקום אחד נגד ההפגזות של הגרמנים, ואז היינו מכניסים את הבגדים בתוך חצי הפחית עם הבנזין היינו רוחצים טוב בבנזין מייבשים ולובשים בחזרה, הכל כמובן הגופייה והתחתונים הכל כמובן היה מקבל צבע חום ויום אחד אמרת לי אורי, יש לי שיטה טובה, אנחנו נעשה כמו אימא שלי אז פתחת את הפחית מילאת אותה חול ביחד עם בנזין ושמת עליה את הבגדים עפ הפחית מלאה בנזין והדלקת ואז נשארת בלי בגדים ואני אז ברחתי והשארתי אותך קרוב ליום שלם עירום בתוך השטח וכשחזרתי אני כבר לא יכלתי לישון באוהל, היינו ישנים באוהלים שניים באוהל אבל לנו היה כל אחד אוהל אחד, אתה לא זוכר את הסיפור הזה.
אהרונציק: את הדברים הלא יפים אני לא זוכר.

אורי: האוכל שלנו במדבר המערבי היה מורכב בעיקר משני פריטים, זה בסקוט, בסקוויטים יבשים לא מלוחים תפלים ובולי ביט מנות בלתי מוגבלות יכולת לקבל כמה שרצית כך ששני המצרכים האלה יצאו לנו מהאף. מידי פעם היינו מנסים לשנות את התפריט עם הבדואים הלובים עם כל מיני מצרכים שהיינו מקבלים, כמו תה בוליבי וכיוצא בזה. ואפילו ובסקוט והיינו מקבלים תמורת זה עופות טריים והיינו מנסים לבשל את זה בכל מיני צורות על מנת שנהנה מאוכל טרי וטעים. והנה בפעם הראשונה החלפנו עם אחד הבדואים בתה שכבר היה שפוט ועשינו ממנו תה והחלפנו עם אחד הבדואים וקיבלנו תרנגולת, ואז מרטנו אותה, ניקינו אותה, שרפנו אותה כמו שראינו בבית והחלטנו לעשות בנוסף לצלי שזה היינו עושים כל הזמן זאת אומרת צלי זה תפוחי אדמה היינו עושים קצת שהיה, ותפוח אדמה היה מגיע בדרך כלל בצורת אבקה. והיינו עושים מזה מין לביבות כאלה והיינו תולים את זה על האש ויום אחד אהרונציק אמר תשמע אנחנו חייבים לעשות איזה מרק, מרק שיהיה ככה על כיף כפאק מבושל ויש לנו ככה חינגה על האש והיינו מכניסים חצי פחית עם חול ושמים אותה עם בנזין ועל זה היינו שמים פח ועל זה היינו עושים את הבישולים המפורסמים. אמרת אתה יודע מה נעשה הפעם מרק, והכנסנו לסיר וראינו שהכל צף מה התברר שכחנו לנקות ולפתוח את העוף מבפנים וככה היה לנו נזק בל יתואר בימים האלה ו הפסדנו עוף טרי ונחמד, אנחנו כמובן מחקני איזה שעה טובה ומאז היינו ושים מרק על כיף כפאק.

אורי: כשאנחנו מספרים על המדבר הערבי, אנחנו היינו שמה בערך כשנתיים, חוץ משמים וחול ובגדים בצבע חאקי לא ראינו. אני זוכר שפעם באחת הנסיעות שלנו פתאום ראינו שיירה ענקית, לאורך הדרך לכיוון טריפולי או בנגזי או לפני בנגזי נעצרה, ולא ידענו למה. הסתבר שהגיעו a.t.s אנגליות והן עמדו קרוב לכביש בוא נגיד איזה מרחק של מאתיים מטר וכל החילות, כל הצבא, כל החיילים שעברו נעצרו כאילו שראו פוטו- מורגנה, זה היה משהו מדהים, יצאו החוצה זרקו כובעים צעקו ועד שהזיזו את הבחורות ואז השיירה התקדמה. ועוד קוריוזים לגבי מונטגומרי, מונטגומרי היה עובר באופן קבוע על הכביש הראשי, צריך לדעת שממצרים לטריפולי היה כביש אחד ויחידי ודרכו היה עובר הצבא, כי החולות מסביב היו חולות טובעניים או שהביצות עם מים מלוחים ואי אפשר היה לרדת מהכביש הראי וכשירדו מהכביש הראשי וזה קרה לנו מספר פעמים כשהיינו רוצים לעקוף איזה שיירה שהתעכבה ואז היינו שוקעים והיה לוקח איזה יום יומיים עד שהיינו נחלצים מהבוץ הזה.ואז מונטגומרי היה עובר והיה נכנס באופן קבוע ליחידות שהיו עומדות בצדי הכביש. מונטגומרי הגדולה שלו הייתה העממיות, הוא היה לובש כובע טנקיסטים עם שתי סמלים, עם סמל של הטנקיסטים עם כתם שמן במרכזו ועם סמל של הגנרל שתי סמלים על הכובע שלו והוא היה חביב ומדבר עם כל מי שהוא היה פוגש בדרך. כנרה שהיחס שלו והפשטות שלו היא, היא זו שנתנה את העוז והאמון והצבא התקדם ברוח משולבת ומאמינה. 

אני זוכר שלפני שהתקדמנו ועברנו את תל המיין,ריכזו את כל היחידות כמו שזה נקרא, ומעניין אז כבר האמינו בחיילים זה היה הוראה של מונטגומרי והסבירו לנו בדיוק את התוכנית, מאין יפרצו, מאיפה יגיעו, מי יפרוץ, איך הם יגיעו  והיה לנו מושג, יכלו להיות מרגלים או משהו כזה יכלו להעביר את התוכניות אבל כנרה שהיה אמון וכל חייל ידע בדיוק מה הולך לקרות ואמרו שמחר נתאסף עוד הפעם כל היחידה תתאסף שמה היה מעטפה סגורה וכל אחד היה אמור לפתוח אותה למחרת בשבע בערב ואז עוד פעם כינסו את כל היחידה שמנינו בא כ- 200 250 חברה והיינו הרבה שנים ביחד הייתה חברות יוצאת מהכלל וכשקראו לנו אמרו לנו את השעה, השעה הייתה עשר בלילה. אנחנו היינו בערך כשני קילומטר מהחזית ואנחנו היינו חייבים להיות קרוב מאוד על מנת לספק את הצרכים החיוניים של הצבא. היה לנו טנק של לוש מאות חמישים ליטר בכל אוטו, לא שלוש מאות חמישים גלון היה בכל אוטו והטנקים האלה היו מלאים היינו עושים כמאתיים שלוש קילומטר למלא אותם במים והיינו מוכרחים להיות קרובים כמה שיותר. כמה קוריוזים שהיינו ממלאים את הג'ריקן של החיילים והיינו מוציאים צינור מתוך הטנק מכניסים אותו לתוך הג'ריקנים וביקשנו מהם העביר מג'ריקן לג'ריקן הם מסדרים את הג'ריקנים ואז שהג'ריקנים היו מתמלאים ואנחנו אולי היינו רחוקים או שהיינו בקבינה או שיצאנו לראות את הנוף אז הם התחילו לצעוק (ברייבר, ברייבר) מה קרה? לא יודעים איך לסגור את המים וכשהיינו מגיעים וסוגרים מכופפים את הצינור והיינו אומרים הנה ככה סוגרים הג'וקרים האלה אצל היו פלא פלאים כמובן שכולם היו מהכפרים האנגלים בעיקר מסקוטלנד הסקוטים הקטנים בלי השיניים וככה תקדמנו. עוד אני זוכר את הויכוח או זאת אומרת את ההתמודדות בין המחנה השמיני של מונטגומרי לבין המחנה החמישי האמריקאי שהגיעה מכיוון מאלג'יר ובכבישים היה מופע תעמולה מי יגיע ראשון לטוברוק מי יכבוש ראשון את טוברוק, כמובן שמוטגומרי כבש את טוברוק והגיע לטריפולי, מטריפולי הגענו עד טוניס, בטוניס נפגשנו עם האמריקאים. הדרך אני זוכר הייתה מאוד נפתלת בין ההרים בכיוון בנגזי...
מטוס: דרנה.
אורי: דרנה. דרך אגב היה שמה נקודות מים ושם היה איזה בקעה או עמק ואדי ענק שעליו היה בסך הכל כביש צר בלי מעקה עם נתת קצת שמאלה ימינה הייתי יורד לתהום, ומה קרה לא אוטו אחד ראינו נמצא בתהום וכשעברנו את הגשר הזה זה הייתה כמו שאומרים הנחת רווחה גדולה מאוד. עוד אני זוכר שהיה לנו סכסוך עם המייג'ור והוא החליט לעשות אותנו עוזרי טבחים, לרחוץ את הכלים והצלחות ואז הוא אמר אתם יודעים מה חברה אתם תהיו עוזרי טבחים וזה היה עוד לפני שהגענו לבנגזי. אנחנו כמובן היינו צמודים לאוטו של המטבח שמה היו צלחות של (האופשרסמס)? היה להם צלחות מחרסינה ככה כוסות והכל, ואז הכניסו אותנו בפנים עם האוטו הזה עם כל המטבח של הקצונה, והיינו צריכים לנסוע בעונש, נתן לנו את 10 ימים המייג'ור (היינו די שובבים) ואמר אתם תהיו עוזרי טבחים או שזה יפגע בנו ונסענו. ראינו שהעניין ככה אמרנו אנחנו נראה לסבתא שלו, ואז את כל הכוסות והצלחות ריסקנו אותם עשינו אותם כלא היו. באנו אני זוכר לבנגזי אחרי שעברנו את כל הכבישים המפותלים והכביש הגרוע ואנחנו יצאנו בצעקות ומהומה ואיך סיכנתם אותנו ותראו מה עשיתם לא חשוב המייג'ור ראה עם יש לו עסק, אמר אתם יודעים מה, אתם רק צרות מביאים נחזור חזרה ליחידות. וכך הגענו לפני טריפולי אחרי נסיעה של שעה, שעה וחצי ואז נעצרנו על מנת לארגן את היחידות הלוחמות ואז נעצרנו לפני טריפולי בכוונה שלמחרת הייתה צריכה להיות ההתקפה על טריפולי. כשהתקדמנו לטריפולי ואנחנו מביאים את הצבא הרגלי קודם ואנחנו אחריו, הגענו לטריפולי וראינו שהעיר שקטה ושותקת על שמריה. הסתבר שהייתה התחרות גם על כיבוש טריפולי בין היחידות האנגליות, הסקוטיות וההודיות ואז היחידה הסקוטית נכנסה לטריפולי עם קבוצה המנגנים שלה ובתזמורת סקוטית עם חמת חלילים היא זו שכבשה את טריפולי. הגרמנים ראו שהם לפני התקפה, הם נסוגו וטריפולי נכבשה ע"י המחלקה הסקוטית עם מחלקה של נגני חמת חלילים. אני זוכר גם שעברנו את "אל-עמיין", אני זוכר שבאנו למחנה צבאי גרמני שהוא היה ממש כמו שעזבו אותו לפני עשרה רגעים, היו מכונות גילוח עם סבון עדיין, היה שמה כל טוב העולם, היו שם ענבים בחורף(זה היה כבר בחורף) היה אוכל, היה לחם שחור, כל טוב האולם, היה קרוניות של יחצניות ששירתו את הצבא,
אהרונציק: עם גרבי משי..
אורי: כן היה עם גרבי משי מצאנו כמויות ענקיות (בשביל מתנות) וממש ראית איך שעזבו את המחנה בבהלה השאירו הכל, כמובן שאת היחצניות לקחו יחד אתם ואז כשהתקדמנו והלכנו, לקחנו אני זוכר כל אחד לקח לו איזה סוכר או קפה שיהיה באוטו שיהיה לו לדרך, ציידה לדרך. אז אני זוכר האוסטרלים, שהם היו חוד החנית יחד עם הגורקה והסקוטים הם היו חוד החנית של ה"אינטר-טרי" הבריטי של הרגליים. אני זוכר שרק נכנסנו למחנה הזה, "אל-דבה" והאוסטרלים קיבלו הוראה לעצור כי היו צריכים להחזיר אותם לפסיפיק. המלחמה נגד יפן התחילה והם היו צריכים לתת עזרה באוקיינוס השקט והסתבר שהאוסטרלים לא יכלו להיעצר, ראינו אותם עוד 70 קילומטר רצים אחרי הגרמנים, ראינו אותם עומדים חצי עירומים עם הכובע שלהם, עם נעליים ויורים באווירונים, זה היו חברה שקשה לתאר, האוסטרלים זה היו פרק מיוחד לגבי הזיכרונות שלנו מהצבא הבריטי
אורי: אני זוכר עוד את השבויים האיטלקים שהיינו אוספים אותם ומאות אלפים, עשרות אלפים מוגזם לומר מאות אלפים, והיינו אוספים אותם לכל אורך הכביש הם היו ממרחקים מרימים את הידיים והיו מתחננים שייקחו אות, היו זורקים את הרובים למרחק , מורידים את החגורות, מרימים את הידיים ובשירה היו מחכים שיבואו וייקחו אותם בשבי ואז היינו אוספים אותם שמים להם בראש איזה חייל בריטי ולוקחים אותם למחנות, אבל אני גם זוכר את השבויים הגרמנים, זה כמו כלבים נושכים, איזה שנאה , איזה ביטחון, הם היו כמו שאריות סגורים בתוך כלובים, וקשה לתאר ואיזה מן צבא זה היה, זה היה צבא שאני לא חושב שיש כאלה עד היום בעולם כולו, מלאי שנאה מלאי ביטחון, שחצנים גם וגאווה. כשהיו צריכים לשים לקחת מהם עשרה בתוך אוטו היו שמים גם מינימום 3-4 חיילים שילבו אותם למחנה. ואני זוכר שהתענוג הכי גדול שלנו זה היה לקחת אותם ולהגיד להם שאנחנו יהודים, אז הם היו משתוללים שקשה היה לתאר. היחידה שלנו גם הייתה יחידה של ספקי מים והיו עוד יחידות כאלו אנגליות אבל ראוי לציין שביחידה שלנו זאת הייתה היחידה, היחידה שלא סגרו את הברזים עם מנעלים, בדרך כלל היה בכל יחידה, היה מישהו שאחראי על סגירת הברזים עם בלומבות ( מנעלים) והיה מותר רק לקצין בכיר לפתוח את הבלומבה(מנעל) הזאת על מנת לקחת ממנה מים, ואצלנו כמו שאמרתי יש לציין את היחס של המפקד שהוא סמך על החיילים שלו וכשהיית צריך מים הייתי לוקח במסורה כימים זה היה יותר חשוב מבנזין כמו שציינתי בבנזין היינו רוחצים את הבגדים, ומים למרות שהיו לנו חופשי מעולם לא רחצנו בגדים כי הם היו יקרים מפז. וכשלפעמים היה מישהו מאיזה יחידה שכנה היה צריך, היה מבקש מים היה מקבל אבל תמיד במסורה, בעניין הזה החברה מאוד, מאוד היו קפדניים. בקיצור הגענו לטריפולי, נכנסנו לטריפולי, אהרונציק הצטרף ואז התכוננו באופן מסודר כאשר עשינו מצעדים לחשל את עצמנו ועם כל מיני תרגילים, לעלות על אוניות עם רשתות לרדת מהם וכך חיכינו לפוש, לפלישה לכיוון איטליה, או בוא נגיד ככה, קודם לסיציליה ואחר כך איטליה. 
אהרונציק: טריפולי העיר הייתה מודרנית, אירופאית ככה התרשמנו מהבניינים, מהרחובות המסודרים זה אמרו לנו, סיפרו לנו שזה מעשיו של מוסליני.
אורי: הייה אנדרטה, הייתה עם צועד קדימה לתוך המדבר, זוכר את הגשר עם הזאבות..
אהרונציק: הגשר כן, והשדה התעופה המסודר, הרחובות הרחבים, הנמל, במתכונת אחרת ממה שהכרנו עד אז. בטריפולי אז רוכזו הצבאות לקראת הפלישה והאימונים התחילו בזירוז, אני זוכר היינו נוסעים עם המכוניות בתוך תעלות עם מים בשביל להתאמן לרדת מהנחתות בזמן הפלישה...
אורי: אתה זוכר אז גם הורידו לנו את הטנקים.
אהרונציק: כן, כן נסענו בתוך המים לבושים בבגדי ים, קראו לזה "ווטר-פרו" וההכנות לפלישה נמשכו כמה חודשים. היהודים בטריפולי...
אורי: סליחה אהרונציק, בינתיים עד שהתארגנו לפלישה, מה היחידה עשתה באותה תקופה?
אהרונציק: אני זוכר שהמייג'ור שלנו, מייג'ור ידיין 
אורי: דין פרונקין.
אהרונציק: שהוא היה ביחסים טובים אתנו החיילים, אנחנו עבדנו בנמל ובפירוק אוניות של תחמושת ומזון בכדי לגוון לנו את העבודה הפשוטה הופיעו בפנינו להקות של עמים אפריקאים שהם היו גם כן חיילים בתלבושות, בריקודים אצלנו ביחידה..
אורי: אתה זוכר שהם נכנסו לאקסטזה שמרוב אקסטזה הם יעלו עלינו.
אהרונציק: ואח"כ אלו היו סבלים בנמל והתיידדו אתנו, בקשר ליהודים. לנוער היה מועדון של "מכבי" בית ספר לעברית היה בעזרת חיילנו היו חיילים אני זוכר אחד מבית אלפא, אני זוכר את הבחורציק מירושלים אריה אבישר והם באמת הקדישו רבות להרמת הנוער בציוני, ממש. וככה העברנו את הזמן בעבודה ובבילוי, כמה חודשים ובהכנות לפלישה/נחיתה.
אורי: איך היו מזמינים אותנו היהודים, לחגים? ואיך היינו מסובים אתם בעיקר בפסח שהאימהות היו מתגרדות והק3הל היה שמח והחיילים היו צובטים את הבנות מתחת לשולחן, 
אהרונציק: למחצלות היינו מוזמנים, היינו אורחי כבוד תמיד היינו מביאים ככה משהו, אבל היו מקבלים אותנו יפה , אומנם על מחצלות אבל היה להם עדרת כבוד כי אנחנו מציון מירושלים,..
אורי: בני עמנו.
אהרונציק: בני עמנו. באימונים של הצבאות אני זוכר שהתרשמתי מחיילי הגורקה, הם היו זוחלים כלטאות, מספרים שהם שחטו במריט ליין זה היה קו ההגנה של...
אורי: לפני טוניס
אהרונציק: של הגרמנים. מספרים אני לא הייתי שמה אבל סיפרו שהם שחטו את הגרמנים על התותחים עם סכינים, הם היו, היו להם סכינים כאלה גדולים 
אורי: חצי עגולים 
אהרונציק: של הג'ונגל. אני זוכר שפעם במסדר זה ראיתי במו עיניי, הם חותכים את הכף יד שלהם ומורחים בד את הלהב של הסכין, זה ראיתי במו עיניי במסדר שלהם. מה שאני רוצה לספר זה ליהודי "גריין" בטריפוליטניה. נסענו לבקר אצלם במשאית כ-70 קילומטר מטריפולי בהרים. הגענו לשם וראינו מעל פני הקרקע היה בית כנסת עם מגן דוד ובתי המגורים היו מתחת לפני האדמה במערות והגישה עליהן הייתה במחילות כאילו שהיו כמעין מדרגות ככה באלכסון חזק וכשאתה נכנס לחדר פתוח, (הכל בתוך סלע) ובארבעה הדפנות של הקירות, באחת היו פרות, באחת חמורים, במערות וגם כן לבני המשפחה ככה בתוך הכוכים והם היו עובדי אדמה, אנחנו ראינו אותם במחרשות עץ כמו שאנחנו זוכרים את הערבים.
אורי: יש לנו עד היום צילום שהצטלמנו יחד איתם.
אהרונציק: יש, יש והתרשמנו מהם מאוד, מאוד, נפגשנו עם הרב והוא דיבר עברית צחה עם זקן לבן ואיך הוא אמר, היו אתנו חיילות גם, הוא אמר תבורכנה בנות ציון. מאוד התרשמנו, ידוע לי גם שיש פה באחד ממושבי התענכים מאותם המקומות, עולים חלק מהרי האטלס וחלק מהם. טריפולי...
אורי: כשאתה מדבר על המדבר המערבי ואתה מספר על הסיפור אצל יהודי "גריין"  אני רוצה עוד להזכיר שלאורך הכביש שלנו לכיוון טריפולי, עברנו כפרים שהאיטלקים הקימו בתוך המדבר, ממש היו נווה-מדבר כמו חומס וסורטה ועוד, היינו נוסעים שעות, פתאום היה מתגלה לך נווה מדבר ואתה היית חושב שזה כמו דבר שהולך ונעלם אבל כשהיית מתקרב היית רואה שזה ממש כפר ואמצע המדבר והיה מוזר מאוד, ואז כשהיית נכנס לכפרים האלה שעל ידם היה תמיד שוק גדול של שנוסים של לובים בני המקום ובעיקר ב"סורטה" אני זוכר את השוק שעיקרו היה ערמות גדולות של תמרים, היו ערמות בגובה עשרה מטר והיו קונים את זה לפי חתיכה, היו מלאים סלים ענקיים והיו לוקחים את זה אח"כ לתוך הערים, כל הכפריים היו באים כל בוקר וקונים, לא שוקלים אלא היו קונים לפי שק,
אהרונציק: שקים קלויים.
אורי: כן שקים קלויים, (עשינו נמה לי יחד את הביקור בכפרים האלה). כן והם היו לוקחים את זה והיו יוצאים והערמה הייתה מיד מתמלא בחזרה, כמו שאומרים לא היה לזה סוף  היו לוקחים מצד אחד מרימים  את זה לצד שני היו דורכים על מנת שזה יהיה אדוק מאוד, היו ערמות כאלה שהם היו במשך שנים וזה היה נמצא בחוץ לא מכוסה כי ממש לא היה גשם שמה, טיפה גשם לא ירדה. לפני שאנחנו עוזבים את טריפולי אני עוד זוכר כמה דברים יפים מהתקופה שהיינו. אי אפשר לספר הכל אבל היו כמה דברים מיוחדים, לדוגמא: אחי שהחברה בכיוון מלטה או הספינה של היחידה פוקסי-טור טבעה, הודיעו לנו שישנם ניצולים יהודים ואז רצנו למקום ששמה אספו את כל הניצולים ופגשנו לשמחתנו את אבו ועוד הרבה חברה שהכרנו עוד מהארץ. אבל הם היו כל כך עלובים, כל כך מכונסים, ממש היה רחמנות עליהם וכמובן שהבאנו אתנו בגדים, סוודרים והלבשנו אותם וכששאלנו את אבו איך אתה ניצלת? הוא אומר, אתה רואה, האורך שלי הציל אותי הפעם, אני ראיתי שהבעיה סבוכה, הרמתי את הרגליים הארוכות שלי למים והמשכנו לכיוון החוף. כמובן שאירחנו אותם ביחידה מספר שבועות, הם התאוששו, היחידות שלהם התמלאו עוד הפעם וכל אחד נסע כמו שאומרים איש, אשי לאוהליך. עוד אני זוכר מהעבודות שלנו בתוך הנמל בטריפולי כמה דברים כדוגמא: היה אנגלי אחד, סמל אנגלי שהוא היה אחראי על העמסה של המשאיות וכמו שזה פררונציק ואנחנו העברנו נפט ובנזין וסולר ונפי וכל טוב העולם, מצד שני אוכל ופירות בקופסאות מאוסטרליה ודרום אפריקה, כי שלחו לצבא את הדברים הטובים ביותר שהיה אז בנמצא. והאנגלי הזה היה חייל בארץ, הוא דיבר ערבית, הוא עשה מודיעין הוא שנא את היהודים שנאת מוות, ותמיד שהיינו מגיעים היינו אנגלי, יהודי, אנגלי, יהודי אותנו הוא שלח להביא נפט וסולר וכל הדברים מלוכלכים ואת האנגלים הוא היה מכניס לשקם ולפירות ולכל הדברים הטובים.כמובן שמי שהיה יוצא עם אוטו כזה לא היה חותם על שום דבר והיה יוצא החוצה מביא לו איזה חבילה טובה והיה ככה יכול לאכול וליהנות, את התענוג הזה הוא לא נתן לנו. עד שיום בהיר אחד היה התור שלי והוא אמר לי תיכנס לכיוון של הבנזין, אמרתי לו בערבית אני לא נכנס (אנא מבבוט) אמר לי אתה תיכנס רס בינ-ענק, אמרתי לו אני, אז הוא אמר לי בלאדי ג'וף, היינו בדיוק על המזח והוא כל כך הרגיז אותי הדם עלה לי ראש ואז הבאתי לו בוקס וזה היה המקצוע שלנו בימים ההם כי על מנת לאכול יוצר טוב בצבא היינו גם מתעסקים גם בבוקס, והכנסתי לו מכה בבטן וחת בסנטר והעפתי אותו כמו שהוא ארוך וגדול לתוך המים. התברר שהגוי הזה לא ידע לשחות, וראיתי שהוא טובע, כמובן מיד קפצתי אחריו והצלתי אותו. הוצאתי אותו מהמים, הוא כמובן אחרי המחווה הזה לא התלונן ואנחנו היינו ידידים בלב ובנפש, אנגלית לא ידעתי אבל הוא ידע ערבית, והיינו ככה נפגשים מתרועעים והיה מאוד נחמד. אחרי תקופה מסוימת עוד באיטליה אני זוכר פתאום הוזמנתי למייג'ור והתפלאתי מה פתאום יש בשבילי איזה משלוח שלחו לי, ואז הסתבר שהבחור הזה נהרג במלחמה ואת השעון, היה לו שעון יפה מיוחד כזה, עגול, נגד מים אני זוכר זה דבר מיוחד מאוד, הוא העביר לי אותו בירושה, לדאבוני השעון הזה כשהגעתי ארצה והתקלחתי באחד המקומות, גנבו לי את השעון הזה. וזה אחד הדברים שאני לא אשכח לעולם.  אנחנו היינו גם מתעסקים בלילה, היינו אחראים על כל מיני יחידות, היה מחולק לעזור לשמירה נגד ההפצה הגרמנית. אני זוכר שהאווירונים היו מגיעים מידי לילה עם רעש מיוחד ותכף היינו יודעים שזה גרמנים. ואותי צירפו ליחידה של כיבוי שריפות, היחידה הזאת הייתה משוכנת בתוך הנמל ותפקידנו היה בזמן שאנחנו שומעים את ההזעקה היינו צריכים לשבת בתוך האוטו האנגלים היו שלושה אנגלים אחד היה אירי, שניים מלונדון ואני הייתי היהודי היחידי מהישראלים והיינו צריכים להתמקם..
אהרונציק: פלשטינאים.
אורי: פלשטינאים, אנחנו היינו מפלסטינה היה כתוב לנו. ואז היינו צריכים לשבת על האוטו כל אחד במקומו ולהיות מוכנים, כמובן שאם הייתה הפגזה אנחנו הראשונים שהיינו מתחבאים. בחברה סידרנו לנו מקום מגורים בבניין כזה שהיה בנוי מארגזים של וויסקי ורום ועליו(עשינו מן חדר כזה), עליו כיסינו עם ברזנט וזה היה החדר שלנו, עשינו חלון בתוך הארגזים ושמה היינו מתחבאים. כמובן שהאנגלים והאירים היו משתכרים, רק כשהיו משתכרים, רק כשהיו משכרים, היו מתחילים קללות, האירי על האנגלים האגלים על האירי והייתה מתחילה קטטה אבל קטטה כמו שנאמר, כ\מכים אחד את השני מכות רצח, בסוף כל קטטה הסתבר שהאירי מנצח, הם לא הבינו איך אבל אני היחידי שלא הייתי שותה, הייתי מתרומם לי קצת למעלה לוקח קרש שטוח וכל אנגלי שהיה בא הייתי נותן לו מכה ככה "פרך" על הראש וככה היינו משכיבים אותם, האירי, האיר לא ידע אבל האירי חשב שהוא הגיבור מנצח אותם וככה היה לילות רבים עד שיום בהיר אחד, אחד האנגלים עשה את עצמו שותה, לא שתה ראה מה מתרחש והם תפסו אותי והכניסו לי מכות אבל מכות רצח, כמובן שהאירי הצטרף לצדי וקיבל באבי אביו והוציאו אותנו והיינו מוכרחים לשכב יומיים שלושה עד שהתאוששנו מהמכות האלה. עוד אני זוכר שהיו מפגיזים היינו שוכבים במקלטים, המקלטים היו ואנחנו מכירים את זה לדאבוננו בארץ. אני לא הייתי נכנס למקלט למה הייתי פוחד להיכנס בין השחורים שמה שלא יאכלו אותי, כי הם אכלו אחד הסבלים על יד היחידה של האנגלים, הרוב היו סבלים כושים דרך אגב האחווה ביניהם והעזרה ביניהם הייתה יוצאת מהכלל. ואז אני שוכב בכניסה של המקלט והנה הייתה הזעקה ואני ככה בשקט ואחד הכושים כנראה לא מצא את דרך ובזמן שהוא רץ למקלט הוא נפל בדיוק עליי אני הייתי בטוח שזה פגז נפל ואח"כ איזה שעה, חי או מת אני לא יועד אולי בגן עדן לא בגן עדן, עובדה היום אני מספר.

אהרונציק: אורי אתה זוכר היו מים חמים לא רחוק מהמחנה שלנו היה פריצה כזאת טבעית של מים חמים
אורי: באר ארטזית.
אהרונציק: ארטזית, ושם היינו נהנים מרחצה יום יומית ממים גפרותיים כאלו כמו...
אורי: כמו חמי טבריה בדיוק.. 
אהרונציק: אפילו עוד יותר כמו, הריח היה חירף 
אורי: וזה היה סודי אתה יודע, לא ידעו מזה.
אהרונציק: ואנחנו היינו באים יום, יום מתרחצים ומאוד נהנים. זכור לי פגישות עם אברימלה ליפשיץ, הוא היה בטריפולי, בנמל, בימיה, נדמה לי קראו ליחידה שלו פורט או פריטים, הוא בכל אופן הבין באוניות.
אורי: מקצועית כן.
אהרונציק: הוא היה מכונאי והיינו באים בערב אחרי עבודה אליו לחדר והוא היה מכבד אותנו ברום, 
אורי: כי הניבי (הצי של הים) היה מקבל את המנה שלו היומית. 
אהרונציק: כן, זה שלהם, הם היו ממקבלים את זה בצבא, זה זכור לי מאוד.
אורי: הוא היה חביב, בחור נחמד.
אהרונציק: תמיד היה כזה והיה שר יפה. אנחנו באמת כבר היינו מוכנים לעלייה לאוניות, לנחיתה ואני זוכר שהייתה פרידה קשה עם היהודים אתנו למרות שהזהירו אותנו כי באלכסנדריה הייתה פרידה בים יהודים בזמן שהפליגו 462 ואמרו שקשה להוכיח את זה אבל אמרו שמהשירות החשאי נמסרו ידיעות לגרמנים ואז הם הפציצו את השיירה בדרך למלטה. אותנו מאוד הזהירו אבל באו ונפרדו מאתנו ואנחנו עלינו על האוניות..
אורי: היו כמה שנשארו עם לב שבור .
אהרונציק: היו שמה בחורים ממש בני בית אצל המשפחות היהודיות, היה קשר אמיץ..
אורי:  כמה זמן היינו בטריפולי? 
אהרונציק: אני ארבעה וחצי חודשים.
אורי: כן אני איזה שישה איזה חצי שנה ..
אהרונציק: כי אני הצטרפתי אליכם במאוחר, אני ארבעה וחצי חודשים וזה התקופה שהתחילו האימונים לקראת הנחיתה והגיע היום.

אורי: אהרונציק, אנחנו מדברים, מדברים ומספרים, צבא בריטי, סיפורים, מדבר מערבי, טריפולי, אך בעצם למה התגייסנו לצבא הבריטי? כי בארץ היה לפני מאורעות חשש למלחמה עם הערבים ואנחנו קמנו והתגייסנו, לא סתם התגייסנו, התנדבנו לצבא בריטי, למה?
אהרונציק: אני זוכר שהיינו "נותרים". ש1940 משום מה בסוף השנה בסוף דצמבר ולקראת הראשון לינואר 41 התגייסנו לצבא הבריטי, למה? חלק מאתנו הלכו לפלמ"ח, כבר התארגנו הפלוגות הראשונות וחלק מאתנו היינו נותרים כמו גפירים  היה נקרא (j.s.p)  זה היה ראשי תיבות של jewis satelement police  ולא היה לנו מספיק סיפוק מעבודת השמירה והאימונים החלקיים, רצינו ופה במדבר המערבי צבאות נסוגו, של בנות הברית והתקרבו כבר אל, אל עלמין וחששו שהגרמנים יכנסו ארצה כי ידענו שברגע שהגרמנים יכנסו ארצה הכל אבוד, הכל הולך לאיבוד אז אי אפשר לומר שהיינו שם מחוסר ברירה אבל זה היה התנדבות, ההתנדבות אני רוצה לתקן את עצמי, ההתנדבות לא התחילה אז היא התחילה עוד מקודם כי היו מתנדבים לחפרים שאלה נפלו ביוון בשבי עם בקובר 
אורי: ואח"כ בכרתים..
אהרונציק: ובכרתים,  אבל אנחנו באנו בגיוס מחזור עבה, אני זוכר שהתגייסו מחברת חשמל מטובי היישוב, אני זוכר מהמשקים, מהקיבוצים, מהמושבות, אז התחיל ההתנדבות לבאס, הבאס זה מה שהקימו אח"כ יותר מאוחר כשנתיים ו שלוש שנים את הבריגדה. תמיד היה לנו ויכוחים מי התגייס קודם ומתי קמה הבריגדה אבל  זה נחזור. השאלה האמיתית היא מדוע אנחנו התגייסנו לצבא הבריטי, אז בפירוש ובפה מלא אני אומר בוודאות שראינו את הנולד, אין ספק שהייתה השפעה של משה שרתוק ומשה שרת שהיה אח"כ שר החוץ וראש הממשלה אבל הוא( שרתוק) היה מטעם הסוכנות היהודית אחראי על ההתנדבות לבנות הברית, זה לא היה התנדבות לצבא הבריטי אלא התנדבות לבנות הברית וכמובן שאנחנו היינו צריכים להתגייס לצבא הבריטי כי הם שלטו פה בארץ להם היה המנדט ועוד לא היה מדינת ישראל אנחנו הלכנו תחת השם פלשתין, היינו תחת הכותרת על הכתפיים היה כתוב פלשתין, בתעודת חייל היה רשומה פל, הפספורט שלנו פלשטינאי היה בזמנו. נחזור לנושא ההתנדבות שאנחנו כאילו רוממה אותנו, בתחילה הייתה תקופה קשה מאוד, תקופה של הפיקוד האנגלי עד שזכינו לסרג'נט הראשון היהודי עד שזכינו לקצין הראשון היהודי עד שהמייג'ור (זה המפקד של כל יחידה) היה יהודי כל זה, זה נמשך חודשים וגם שנים עד שהגענו לאפשרות שיהיה מצוין מגן דוד על המכוניות שלנו, כל זה נמשך תקווה די ארוכה ודי קשה אבל תמיד היינו מודים למטרה ורצינו להוכיח את עצמנו ע"י מסירות לעבודה בצבא, ע"י שביחידות שלנו היה ניקיון, היה סדר לדוגמא, התקן היה תמיד במכוניות על הדרך (on-road) היה תמיד אצלנו יותר ממה שביחידות אחרות כי רצינו להוכיח את עצמנו, אין ספק שהצלחנו בכך אין ספק, זו גם הסיבה שגם כמה הבריגדה היהודית כי ראו שיש על מי לסמוך, ראו שזה כדאי. הסיפוק המלא היה כאשר נפגשנו עם שארית הפליטה, באיטליה ואחר כך באירופה, שיכולנו לעזור להם בהעברה ממדינה אחת לשניה...
אורי: זה יותר מאוחר.
אהרונציק: נכון, נכון, נכון, הכל קשור למה התגייסנו, אז עוד לא ידענו לתת את התשובה שניפגש עם שארית הפליטה.
אורי: מסתבר שצדקנו.
ישראל גופן(?): אמת, אמת. אז זה היה העילה שחיפה על כל הסבל, והיה לנו סבל קשה במדבר, ביחידות המעורבות, אני לא רוצה להתרברב ולהגיד שאנחנו הצלנו את החזית ב"אל-עמיין" אבל עצם ההרגשה הזאת שלא ישבנו בחיבוק ידיים והשתתפנו במעשה. 
אורי: עכשיו, היות ואתה נוגע בשאלה הזו. מה ששאלתי אותך למה התגייסנו, אני רוצה להיזכר או אני נזכר בתקופה הקדם שהגיע  ___ ממש עד 70 קילומטר מאלכסנדריה כאשר היה לו בסך הכל לעבור את הגבעות שעל ידם היה כפר קטן מה שנקרא "אל-עמיין" ואחרי זה הייתה תעלה שרוחב של איזה שלושים מטר שהיא הייתה צריכה להיות התעלה שתעצור את הגרמנים, את הטנקים הגרמנים, למזלנו רומל (מפקד גרמני) החליט להיעצר להתכונן ולעשות את הפלישה עם כוח מחודש לכיוון המזרח התיכון. זה היה בערך המצב שהגיוס הגדול כמו שאהרונציק אמר, היה בתקופה ההיא ואני זוכר גם אנחנו כמובן היינו "נותרים" וביבנאל היינו קרוב לחמש עשרה "נותרים" כי הבעיות התחילו עם הערבים ואנחנו שמרנו על כל הסביבה והויכוחים בינינו היו סוערים והיינו יושבים כמה חברה בכל מקום מתווכחים, פלמ"ח או צבא בריטי, פלמ"ח או צבא בריטי, זה היה הנושא העיקרי, וכשבדקנו את הנושא הזה מכל הצדדים החלטנו כולנו, וביבנאל יצאנו מספר ב של חברה ללכת לצבא הבריטי. שהגענו לפרפן ומעניין לספר וכמובן שהגיע הזקן להשפיע עלינו יחד עם גנוסר, יגאל אלון ולהשפיע עלינו שלא ללכת לצבא הבריטי כי כאן צריכים אותנו וכמובן היה ויכוחים ואמרנו להם חברה אנחנו לצבא הבריטי. אז הגיעו שליחים מהפלמ"ח לעשות קישויים כמובן לא רק לנו לכל החברה שהגענו מהמשקים הגיעו מנהלל הגיעו מיבנאל מקיבוצים לא הגיעו הרבה שלחו את היקים אתה זוכר אבל בני קיבוצים הגיעו הרבה אתה זוכר. יותר מאוחר הגיעו כי הם היו יותר מושפעים מהחלטות ההנהגה. עוד דבר שהשפיע עלינו זה היה הכנס של הפלמ"ח ובן גוריון אמר היום זה הזמן ללחימה בבריטים, זה לא הזמן ללחימה בערבים, נגד הערבים צריכים להישאר מספר יחידות ורוב המבצע וההתגייסות הייתה צריכה להיות כנגד הגרמנים, כי ידוע היה שהגרמנים כבר מתחילים להשמיד את העם הגרמני והחשש היה רב, צריך לציין עוד שכל המזרח היה פרו גרמני קיצוני ובכל פינה ופינה נתנו לך להרגיש כי הנה הסוף שלנו יגיע   והיה חשש שהגרמנים יגיעו לאזור אנחנו נהיה בים, הם היו הגיס החמישי. המעניין ביותר הוא שעקב ההתקדמות של הגרמנים לכיוון מצרים וההתכנסות ואלפים של חיילים בריטים המצב הכלכלי בארץ היה יוצא מהכלל, אז אני זוכר בכל פינה יצרו את המוקשים ובכל פינה כל מה שנגעת עשית זהב והחברה התחילו להתעשר אז אולי יש מאז אולי קמו כמה מיליונרים שעד היום הן עשירי היישוב ואהרונציק אני זוכר נדמה לי שגם הלכתי איתך הכוונה של הנוער היה לא להתגייס, הם רצו כסף צריך לספר את האמת והיו יוצאים קבוצות של חברה לבתי קפה בעטרה היינו נכנסים מכניסים להם מכות וזה היה אחד המקומות הגדולים של 
ישראל גופן(?): הויכוחים היו קשים.
אורי: אבל יש לציין כי היישוב החקלאי ההתנדבות הייתה מצוינת, הקיבוצים כמובן נתנו לפי אחוז מבוקש היו וארמים לכל משק לתת, ככה וככה, אבל אנחנו בני משק לא היה לנו אחוז התגייסנו והגענו לסרטן שמה החיים שלנו היו קשים למה האנגלים היו נותנים אומנם בשר נתנו אבל לחם נתנו שתי פרוסות דקות וכשהיי רוצה לאכול היית יוצא רעב מהארוחה היית צריך להתחפש לעמוד בתור עוד הפעם לקבל עוד פעם ארוחה, אבל עברנו את זה התגייסנו לצבא הבריטי נשלחנו למצרים ובאמת כמו שסיפרנו בעבר בתחילת הסרטים, המבצע היה קשה, יפה, אבל כנראה שצדקנו בדרך שלנו להתגייס לצבא הבריטי ולא לפלמ"ח. הפלמ"ח ב-1948אז היה בשיא גודלו אבל בתקופה שאנחנו הלכנו לצבא הבריטי את הפלמ"ח הקימו הבריטים הם, הם הקימו את הפלמ"ח כפלוגות מחץ למקרה שהגרמנים יגיעו ארצה. אני זוכר חבר שלי שולח מכתבים שיש לו חברים יש לו חברות ועושים חיים. אבל כמובן אין לזלזל בהם אבל כמובן הפלמ"ח הוקם ע"י הצבא הבריטי, אח"כ הסתבר ש ב-48 חזרנו ארצה התגייסנו אבל הפלמ"ח עשה עבודה טובה 
ישראל גופן(?): אני רוצה להוסיף לדבריך שהפלמ"ח זה היה ראשי תיבות של פלוגות מחץ שלמעשה אם נזכיר את משה דיין הוא הראה לאוסטרלים את הפרחים לסוריה, ללבנון אבל נעזוב את הויכוחים האלו, זה לא ויכוחים זה עובדות האמת שהפלמ"ח מילא את תפקידו כאשר אנחנו היינו בחוץ והאמת הנוספת כמו שאמרת אורי שב1948 כבר התחילה מלחמת העצמאות אז הפלמ"ח זה היה במספרו ובכללו זה הרבה יותר לעומת המגויסים לצבא הבריטי. וכל השיטות של ההובלה והתובלה זה העתק ישיר של הצבא הבריטי. 
אורי: כן אבל מצד שני, מצד שני הויכוח שאין לו, היפותטי כמו שאומרים שאין לו סוף וחבל שמתווכחים עליו הוא מי עשה יותר טוב? זה שהלך לצבא הבריטי או זה הלך לפלמ"ח. יש כאילו שטוענים שלו הלכו לצבא הבריטי 70 80 אלף חיילים ובאמת מוזר שיישוב כזה שאנשיו נרצח נשרפו ועוד כל מיני מיתות כאלו לא התגייס בהמוני לצבא הבריטי. מצד שני הפלמ"ח טוען שהם נשארו לשמור כאן במקום, אך אנשי הצבא הבריטי טוענים את הטענה העיקרית שלו היו הולכים  60,70 אלף בני נוער לצבא הבריטי, היו חוזרים הנה יחידות מאומנות עם נשק וכל טוב העולם . אנחנו אנשי הצבא הבריטי העברנו ארצה נשק, תחמושת וכל מיני דברים ופה בארץ הפלמ"ח התאמנו עם מקלות, כפה וכשהיום אתה רוצה לדעת מי פלמחניק ומי מהצבא הבריטי אתה צרי לעשות רק דבר אחד למשש לו את הראש ועם יתברר שיש לו קולקל על הראש מהכפה תדע שהוא היה בפלמ"ח ומי שקולע היה בצבא הבריטי.

אורי: אנחנו חזרנו לתקופה הקודמת  ושאלתי למה הלכנו לצבא הבריטי ולפני זה סיפרתי את כל מה שעברנו עד טריפולי, את ההכנות לפלישה בטריפולי, את החיים ביחד ואני מתאר לעצמי שהעלנו את זה על קצה המזלג כי אם נספר באופן יסודי אפשר לספר ולספר ומה שיותר מספרים יותר נזכרים וכמו שאהרונציק אמר בסוף הדברים שלו מקודם, לפני השאלה מדוע התנדבנו, שעלינו על האוניות ונסענו או הפלגנו לכיוון הבלתי ידוע, ממש אל הבלתי נעלם, צריך לזכור שכול הזמן היו פרסומים, בלי גבול, שאוניות מוקשו, מלאכים ראינו מגיעים אחרי שאוניותיהם טבלו לנמל והאווירה הייתה ממש, ממש כבדה וקשה.
ישראל גופן: עכורה.
אורי: ואנחנו יודעים שצבא זה צבא ונותנים פקודה וצריך לבצע. אני זוכר שלא כל היחידה עלתה בבת אחת. מחלקה אחת, כמובן החזירו לנו בחזרה את הטנקים כי אנחנו היינו צריכים לספק את מכלי המים ליחידות שקדימה, היינו צריכים לספק את המים ליחידות שהתקדמו עד שהיו בודקים את המעיינות או המים המקומיים אם הם לא מורעלים, ולכן היינו מוכרחים להיות מצורפים לחיל הרגלים האנגלי. עלינו מחלקה, אני זוכר איזה עשר מכונות עלינו ואני הייתי במקרה יחד עם אהרונציק באותו מחלקה, אך צירפו אותי עם מחלקה שעלתה, המחלקה הראשונה שעלתה שאנחנו היינו צריכים להיות בין הראשונים שמגיעים לחופי איטליה. הנסיעה הייתה ומנם שקטה עלינו תמיד שככו עלינו אווירונים והיינו כמו שאומרים תחת עין פקוחה והתקדמנו בשיירה ענקית לכיוון סיציליה, הגענו לסיציליה, סיציליה כמעט ונכבשה אז ע"י הצבא האמריקאי. אנחנו הגענו נכנסנו למייצר מסינה וירדנו בעיר פלרמו, אני לא אשכח את הפנים של הסיציליאנים, את הפרחים, את הנשיקות של הסניוריטות אני הייתי אומנם צעיר לא ממבין בזה, אבל זה היה די נעים. שהינו שמה יומיים עד שהיחידה התארגנה או שמבחינה מודיעינית הודיעו שצריך לחכות, חיכינו יומיים שם ושם היה לנו יומיים נחמדים מאוד.
ישראל גופן(?): בתוך האונייה?
אורי: לא ירדנו לחוף, בתוך פלרמו, בלי המכונות , המכונות היו פזורות באזור, הכניסו אותנו לסירות מנוע גדולות והשיטו אותנו לחוף שמה אכסנו אותנו האיטלקים בבתיהם וקיבלו אותנו כבני מלאכים זה היה אחרי התקופה הגדולה /היינו בין יהודים שקיבלו אותנו יפה, קיבלו אותנו גם האיטלקים בצורה מרשימה, ראינו שהם מתים לרגע שישחררו אותם. אחרי יומיים עלינו בחזרה על האוניות והתקדמנו בתוך מייצר מסינה לכיוון סלרנו. לא אשכח כל חיי את הסערה שפקדה אותנו, השמים התחברו עם הים, הכל היה חתיכה אחת והסירה התנדנדה כקליפת אגוז. המכונות היו (המכונות, הספינה הייתה לא עמוקה במיוחד כך שהיא הייתה מאוד, מאוד ניידת) המכונות דפקו אחת בשניה, האוטומובילים שהיה בהם טנקרים עם מים והם התנגשו אחת בשניה וכאילו שמעת רעש מהתהום, מהגיהינום, ואז ניתנה פקודה לעלות למעלה ולקשור את המכונות ולמתוח את השרשראות והייתה סערה ופחדנו שאנחנו נכנסים לים, קיבלנו מחלת ים איזה "שמחה וששון" סמטוחה שקשה לתאר. אני זוכר שבאותו תקופה בדיוק הכלבה של המייג'ור שלנו פרונקין, ידיין פרונקין, שהיה איש נחמד בסך הכל, היא המליטה מהתלתולים הייתה בהיריון והיא המליטה והכלבה הזאת הייתה אהובה על המייג'ור יותר מאנחנו, ואנחנו קינאנו בא,  והחלטנו לחסל אותה  דבר ראשון היא המליטה ישר נתנו לה גילוח, עם הגורים לים. ראשית כל התפטרנו מהצרה הזו איך אומרים בלי שאנחנו נהיה אשמים. התקדמנו קדימה, פתאום אנחנו רואים איזה עשרה חיילים, מלחים בריטים שהם היו על הספינה שהם היו צריכים להגיע, האונייה שלהם טבעה ואנחנו אספנו אותם בדרך, ואנחנו התקדמנו פתאום ראינו שהסמל של המלחים האלה אחרי התייעצות עם החברים שלו רץ לקפטן, הקפטן היה אמריקאי ציער בחור אני מעריך בן 25 בסך הכל מגולח קצר, נעים (דרך אגב החיים שלנו איתם, יחד עם האמריקאים היו נחמדים מאוד) רץ אל המייג'ור ואומר לו תשמע אתה טועה אתה מכניס אותנו בדיוק לקווים הגרמנים. ואז היה מיד אזעקה כינסו את הקמינים, מסתבר שהאנגלים צדקו ואז הם סטו בחזרה לכיוון, היה חושך, היה לילה ונכנסו והתקשרו עם יתר האוניות עם קונווי( סוג של אוניה) ועשו שינוי כיון ונכנסנו לכיוון סלרנו. עוד אני זוכר ולא ישכח ממני, הספינה של הצלב האדום, היה לילה חשוך ופתאום אתה רואה ספינה ענקית עם צלב אדום על הארובות, היו שלוש ארובות צלב על כל אחת מהארובות מוארת צבועה לבן בלילה וכאילו לפיד עובר בתוך הים, זה היה מראה שלא ישכח, כמובן שהמתח והלחץ היה גדול כי הלכנו אל הבלתי ידוע, אנחנו הכרנו את הגרמנים ומה הם מסוגלים לעשות והחשש היה רב. ואז לפות בוקר שוש בבוקר התחיל, הרגשנו באוויר כבר את החוף ואווירונים התחילו להופיע יותר ויותר והיינו כולנו תחת מאות אווירונים של בעלות הברית ויריות בלי גבול וכנראה היו מלחמות אוויר והתקרבנו לאט, לאט לחוף. נעמדנו לא רחוק מהחוף עלינו, על המכולות וניתנה פקודה לנוע, ואז תחת אז איומה כאשר פה ושם וכל מקום שפנית נהרגו אנשים. בכל מקום שהפנית עינייך נפגעו אנשים, הגרמנים לא היו רחוקים. ירדנו לחוף המהומה הייתה גדולה, הרובים היו רבים, נכנסנו לתוך המכולות, עברנו כמו שאומרים עד החזה בתוך המים כאשר היינו יישובים בתוך האוטו, המנוע היה כולו בתוך המים, רק הארובה הייתה מבחוץ הכל היה אטום, וכך עלינו על החוף. עלינו על החוף אני זוכר מקרה שקצין בכיר אנגלי כמו איזה אלוף משנה אצלנו איזה גנרל עם כוכב אחד, מייג'ור גנרל, עמד וכיוון את התנועה של אלה שיצאו מתוך המים וכיוון אותם לכיוון מסוים תחת מכסה ואחד החיילים במקום לקחת קדימה (היינו צריכים לקחת קדימה, להסתובב לפנות ימינה ולנסוע) אז במקום לקחת קדימה , לקח אחורה ודרס אותו, גמר אותו, הם לא דיברו הרבה, לקחו אותו בידיים והרגליים שמו אותו בצד והצבא זז. הגענו לחוף לפנינו היה, זה היה סלרנו קראו לו "גרין ביץ", החוף הזה אח"כ נקרא "גרין ביץ" כי ירדנו הכל היה ירוק אתה זוכר היה טבק כזה אתה זוכר, אתם הגעתם קצת יותר מאוחר..
ישראל גופן(?): אנחנו הגענו לפונדקניינו.
אורי: כן, אנחנו הגענו לסלרנו, לחוף של סלרנו , "גרין ביץ", הכל היה ירוק, טבק, הייתה עונת הטבק.
היו שיחי טבק ענקיים עלים רחבים והיו עגבניות בלי גבול, העגבניות האלה, עגבניות תמר עד היום,(ואנחנו פירות ירקות לא אכלנו) התנפלנו על הירקות, קיבלנו דיזנטריות כל החברה זה היה דבר נוראי. יצאנו מהחוף והמלחמה הייתה בעצומה והרעש היה גדול. אכסנו אותנו תחת מטע של תפוחי עץ גדולים ושמה היינו צרכים לחכות ליחידה שהייתה צריכה להגיע אחרינו.

ישראל גופן: אני זוכר את הפרידה מנמל נפולי שבטריפולי ועלינו מנחתת אמריקאית, עם המכוניות ..
אורי: אתם אחרינו?
ישראל גופן: בהחלט. אני הייתי בקבוצה של המכוניות שהעמסנו אותם על הסיפון. היינו שלושים וחמש מכוניות למעלה ובבטן האונייה היו יתר המכונות לא זכור לי כמה והיינו צריכים להדק אותם עם כבלים מתמתחים, בהברגה מארבעת צדי המכוניות שלא תזוזנה בסערה. הכינו אותנו הכל, התקבלנו יפה, זו הייתה נחתת אמריקאית, הם לא אהבו במיוחד את האנגלים ולכן התחבבנו עליהם כי לא היינו אנגלים. הנסיעה הייתה שתי לילות ויום בשיירה גדולה, שהגענו למפרץ מסינה זה בין העיירה סיציליה וקצה המגף האיטלקי. שם הייתה סערה נוראית, שם וסיפרו לנו שזה מייצר שידוע בסערות תמידיות.
אורי: שמה גם ראינו את הסטרומבלי.
ישראל: אמת, כן ראינו את העילה את האור של ___ ואני זוכר שהייתי במשמרת לילה גם נגד אווירונים וגם לשמור על המשאיות ובסערה חריפה מאוד הודעתי שהכבלים לא מחוזקים ומיד באו רוב חיילי היחידה לעזור לנו בחיזוק, למתוח את הכבלים שהמכוניות לא תעופנה לים זה היה למעלה על הסיפון. חלק מהחיילים הקיא מאוד וזה נמשך כמה שעות, כאשר עזבנו את מייצר מסינה כבר ידענו שאנחנו צריכים להגיע למפרץ סלרנו ונקודת הנחיתה שלנו נקבע בפונטקניינו, לשם הגענו לאחר ליל תלאות, הגענו לפנות ערב למחרת לחוף איטליה והקברניט לא הצליח בתנופה להגיע קרוב לחוף והנחתת נתקעה על סרטון במרחק רב מידי שאנחנו נוכל לרדת עם המשאיות, זה היה מים יותר מידי עמוקים ואני זוכר שזה היה בדיור בראש השנה ב1943, אני זוכר שהקפטן כספי נשא תפילה בראש השנה ועטוף תלית וזה יום שזכור לי לתמיד, ההוראות היו שצריכים לחכות לגאות שתוציא את הנחתת מהסרטון וכך היה, חיכינו כמה שעות ואח"כ כשהאונייה השתחררה מהמעצורים הוא(הקברניט) ובתנופה חזקה שהוא ניווט את הנחתת קדימה, אז הוא הצליח להגיע במרחק סביר לחוף והתחלנו לרדת עם המכוניות בתוך המים כמו שאורי תיאר.
אורי(או משיהו אחר): היה מלחמה ב...
ישראל: לא, לא זכור לי, לא, לא, לא זכור לי זה היה בראש השנה 1943 אם זה היה ספטמבר או אוקטובר אני לא יכול לזכור אבל ראש השנה אין ויכוח, בטוח. והתחלנו לרדת קצת בפחד בכל אופן כשהמשאיות הראשונות נחתו, אני מספר שבע בערך, ירדנו והכניסו אותנו בתוך מטע של תפוחי עץ ודובדבנים, אני חושב שאז נפגשנו כמעט בטוח, אני זוכר מטע תפוחים ומטע דובדבנים ואז האיר השחר ונפגשנו עם הקבוצה שהגיע לפנינו.
אורי: שהיינו שם במטע של התפוחים ואני זוכר שהגיע דואר אחרי איזה שבוע, שבועיים שהיינו שם, כמובן עד שהצבא התארגן וכבש כמה מקומות אנחנו חיכינו מאחורנית עם כל מיני שירותים שנתנו לחידות מסביב, מים וכיוצא בזה, והגיע הדואר, לא אשכח אף פעם ועד היום אני צוחק ומזכיר לאהרונציק שאני קיבלתי מכתב מאבא שלי מכתב מעודד כרגיל, מכתב מאימא שהכל בבית בסדר והמצב השתפר וכולם דואגים לנו ובירך אותי שנצליח והיה בכלל יהודי מאמין יהודי מאוד, מאוד רגשני, אהרונציק דרך אגב תמיד היה שותף שלי בקריאה של המכתב הזה. והנה הגיע אהרונציק, קיבל חבילה, אני זוכר עד היום זה היה בקופסת נעליים, תפוחי עץ, תפוחי עץ אני זוכר היא הביאה בלדי, התפוחים הקטנים האלה היו והם מרוב שהם נסעו בדרך עברו את כל המדבר הערבי, הם נרקבו בדרך וכשפתחנו את הקופסא נפל לי מקצה העץ תפוח עץ בגודל ומשקל של אני חושב 3000 קילו אדום, תוסס משהו לא רגיל. המטעים שם היו עם עצים של עשרות בשנים, מאות בשנים היו גבוהים כמו ..
ישראל: אקליפטוס.
אורי: אתה זוכר, ענקים כאלה והמרחק בין עץ לעץ, היה להם באמת אזור גידול לא רגיל. וכשהתפוח נפל לי על ראש והתפוצץ, אהרונציק פתח את התפוחים מהבית שהיו זה היה מבצע לא קטן של האבא ואימא שלו עד שארזו את זה ועד שקטפו את זה וזה היה בטח הפרי הטוב ביותר ששלחו לבן החייל וכל כך צחקנו עד שירדו דמעות מעינינו, עולם התפוצצו, מצד אחד התפוחים עם המון אהבה. 
ישראל: אבל במדבר הערבי
אורי: במדבר הערבי(צוחק) במדבר הערבי זה היה טוב. ואני זוכר שגדעון היה מקבל מחיימקה את החבילות והוא היה שולח לו גרעינים, כמו שאומרים של עפולה וחומוס, חומוס צלוי. וזה הייתה חגיגה אבל החגיגה הייתה אחרי כמה שעות שאכלו את החומוס היינו צריכים להיפרד אחד מהשני למה אי אפשר היה לשבת לידנו. ישבנו במטע אני חושב לא יוצר משבוע. היו המון הרוגים והקברות
אהרונציק:: בית הקברות של הסטותץ גארד.
אורי: ביתי הקברות החלו להופיע וכשאני מדבר על בית קברות לא אשכח לעולמים את הביתי קברות במדבר המערבי, מאות קילומטרים עשרות קילומטרים מרובעים של בתי קברות, מכל קצוות העולם, שדות שלמים שהשאירה המלחמה בצפון אפריקה, היו אגב שלוש ארבע פושים, התקדמו ונסוגו וזה השאיר כמובן קורבנות. על כל קבר היה רובה הפוך היה כובע פלדה של החייל והיה קופסת סיגריות ליירס בקופסא של חמישים, אף אחד לא נגע בסיגריות האלה זה היה צידה לדרך לחייל. 
ישראל: מגן דוד.
אורי: והיה הרבה מלא מגן דוד, בכלל אחוות עמים בנושא הזה, אחוות עמים. קברות וקברות, וקברות וזה הדבר שהשאיר עלינו רושם נוראי וכשהגענו לאיטליה והתחלנו להתקדם לכיוון נפולי, עברנו את נפולי, התחילו להופיע הקברות באיטליה , גם כן שדות שלמים של קברות. גם בנפולי, אני זוכר שעברנו את נפולי ועלינו לקבה הייתה עיירה מעל נפולי
ישראל: קברה דה טירנה, בין סלרנו לנפולי, בין סלרנו לנפולי, קבה דה טירנה, לפני נפולי.
אורי: אה, לפני נפולי, בנפולי, אח"כ היינו בקסייה.
אורי: כן אבל קודם היינו בקבה, אז היינו בקבה ואז הייתה התקפה, את המחלות, את הטיפוס הגדול שהיה בתוך נפולי לא נתנו לנו להתקרב אני זוכר, הייתה מחלת הטיפוס האיומה שהפילה חללים וזה היה האויב מספר אחד של הצבא הבריטי המתקדם. ומזה פחדו ואז המציאו את ההמצאה הראשונה של הדי די טי וניסו אותה בנפולי. והשמידו את הכינים והסתבר שזה היה הניצחון הגדול של הבריטים כי אם לא היו ממציאים את הדי די טי היינו לא יכולים לצאת זאת אומרת הצבא היה הרוס לחלוטין. הגענו לקבה, התמקמנו שם ואהרונציק ימשיך לספר את הנעשה שם. אני זוכר את התנאים של השבועיים הראשונים, רבים מאתנו חלו במלריה, בזמן האוכל היה עומד חייל ומכריח כל חייל לבלוע את הכדורים הצהובים, 
אורי: כינים.
אהרונציק: כן, וכשהתאוששנו 
אורי: אבל הטיפוס היה בקבה.
אהרונציק: כן זה אצלכם, כשהתאוששנו וההתקפות של האווירונים הגרמנים קצת התדלדלו, בעיקר על הנמל בסלרנו, גם מרחוק ראינו את נפולי מופצצת וראינו את שיירות האווירונים האמריקאים שהפציצו נגד והרסו הרס רב בסלרנו. כשנכנסנו לסלרנו אז הכל היה עם עשן, זה לקח בערך שבועיים, ובשבוע השלישי אני מעריך ככה בקבה וטירנה זה היה פסגת הרי האלפים אזור יפה מאוד, שמה לא היה כל כך פגוע מהפצצות ושם חנינו אני לא זוכר כמה זמן, די הרבה זמן, ביצענו את כל העבודות שלנו, ספקי מים ברוב היחידות, היינו שייכים לקוקוס העשירי של המחנה השמיני שהא סופח למחנה האמריקאי החמישי ואנחנו הפלשטינאים 
אורי: הישראלים.
אהרונציק: הארץ-ישראלים עוד לא היינו ישראלים אנחנו היינו, הוונו כחמישים אחוז מהתחבורה, היה 650 יחידת הובלה, 179 יחידת תובלה, 178 לא הייתה הם היו בצד המזרחי של איטליה ו462 שבאו יותר מאוחר אחרי שהתארגנו, אחרי האסון שהיה להם שטבעו 150 ארץ ישראלים. התקופה של וטירה הייתה רגועה מאוד 
אורי: שמה התחלנו לפתח את החברות עם התושבים המקומיים, והיחס היה יוצא מהכלל, הרגשנו באמת כמו בבית כי אנחנו הישראלים ידענו גם לתת יחס לא התנשאנו, 
אהרונציק: הנכון הוא שאנחנו תכף התחלנו לתפוס את השפה של האזרחים מה שהיה יותר קשה לאנגלים לעשות את זה, אני זוכר שאני הייתי בעבודה אז כל אחד מאתנו היה מסופח לאיזו יחידה קרבית או 
אורי: attachment היינו תמיד ביחד אתה לא זוכר. אני זוכר שהייתי אצל חיילים נוי זילנדים, היה להם הסמל של גולגולת עם שני העצמות כמו שיש על העמודי חשמל ככה, עם הכובע שלהם. היו ביניהם אנשים טובים מאוד גם שחומי עור הבחנתי בין הנוי זילנדים בין המאורים לנוי זלנדים האחרים. אצלם יצא לי לעבוד כחמישה שבועות ונהניתי מאוד מחציתם ואח"כ קיבלנו תזוזה קדימה כשנכבשה נפולי ונכנס נו לעיר, זה היה עוד עשן בעיקר סביב הנמל,אנחנו התרכזנו באיזה בית חרושת ישן אינני יודע של מה הי, של אטריות אולי..
אורי: של אטריות זה היה בדרך לסורנטו, בדרך לסורנטו זה היה.. 
אהרונציק: לא, לא, לא 
אורי: זה היה..
אהרונציק: קסטה-למרה 
אורי: קסטה-למרה לא בקסטה למרה המפעל של האטריות היה..
אהרונציק: בכניסה לנפולי, בכניסה לנפולי, אני זוכר שמעבר השני של הכביש הייתה העיר פומפאה, העיר העתיקה של פומפאה היינו שם לא רחוק. המשכנו בעבודתנו כי תמיד חשבו שלא רק שהמים מורעלים אלא הסתבר שהגרמנים פיזרו חיידקים להפצת מלחות במים ולכן עבודתנו הייתה ממדרגה ראשונה שהיינו מחטים את המים בכלור ונכון שזה תפקיד בלתי מכובד, ספקי מים שואבי מים אבל מבחינה סופית זה הוכיח את עצמו שהיה מוצדק _____. בהמשך הזמן הגיעו אלינו ה

אהרונציק: בהמשך הסיפור של הנחיתה בסלרנו ושהתקדמנו בקבה וטירנה ואח"כ לנפולי. המחנה שלנו התמקם בבית חרושת עזוב של אטריות ובקסטה למרה, ממול פומפאה.
אורי: לא בקסטה למרה, הייתה שם עיירה שהייתה שם תחנת רכבת גדולה לפני קסטה למרה. 
אהרונציק: זה היה סורנטו זה היה אח"כ והגיעו אלינו ידיעות מפרטיזנים יגוסלבים שחברים מהיחידה שלנו התקשרו אתם הזמינו אותם אלינו לאכול.
אורי: אלו שברחו מהקווים הגרמנים לקווים האנגלים.
אהרונציק: כן, כן הפרטיזנים היגוסלבים, הם עבדו מאחורי הקווים של הגרמנים, והם סיפרו לנו על מחנה פירמונטי שעד אז לא ידענו על זה ששם היו מרכזים יהודים מכל הבלקנים ושולחים אותם למשרפות, לא ידעו אז על משרפות ממש אבל שלחו אותם ברכבות לבלתי ידוע, ואז קבוצת חיילים מאתנו המשיכו אתם והגיעו לפרמונטי וסיפרו על כל הזוועות שאמתו את הסיפורים שלהם ובעקבות זה תוכנן ובוצע העפלה, כל עניין העפלה שהיה מצפון אפריקה בממדים קטנים התחיל באיטליה בצורה מורחבת ורצינית, שאפתי להיות בין המבצעים אבל ללא אישור מהארץ אי אפשר היה להתקבל בקבוצה הזו של העובדים, זה היה משהו סודי ולא יכולתי ליצור אתם קשר. במשך הזמן שגם כתבתי על זה הביתה ולאסתר והגיע אישור מהארץ שאני יוכל להצטרף אליהם בעבודה, המפקד שלנו פרונקין, התחשב בזה.
אורי": הוא גם היה איש חירות, היחיד בכל הפקידים וכל המפקדים אבל הוא היה היחידי מכל המפקדים שהיה רציוניסט והוא הגיע לאן שהוא הגיע בזכות אביו שהיה שופט.
אהרונציק: אמת, אמת והמפקד פרונקין, היום אני ביתר בהירות כשאני משחזר אני זוכר שכל 4 שבועות הוא היה שולח שליח מיוחד מהפלוגה שלנו, להביא לי את הסגריות, השוקולד, מה שמגיע לי.
אורי: בנפולי כבר העבירו אותך ל...ואני מתי הצטרפתי אליך אז?
אהרונציק: אורי: זה כבר מעשיה אחרי פלורנס, אנחנו עכשיו מדברים על נפולי כשגילו...
אורי: אה, אבל אתה אח"כ חזרת ליחידה?
אהרונציק: אני חזרתי ואני עסקתי בזה בלי שאף אחד ידע על זה בכלל, אף אחד לא ידע על מה שאני עושה. זכורים לי בשמות, ייתכן שהם היו בשמות בדויים, בכל אופן שני אחים מכפר ורדום אחד תיומקה ואחד לא זוכר את שמו. המנצח על הפעולות האלו לא ידעת לא הכרתי אותו אפילו כי לא נתנו לנו להכיר אחד את השני זה היה חשאי ככה זה היה בעבודה, ובמשך הזמן ידעתי שזה היה ישראל ברלטונסקי, זה שהיה מנהל מספנות ישראל וזה שעבד במפעלי המים בהעברת המים לנגב, הוא תמיד ידע לעמוד בדופק, בדופק החשוב של פעולות לעתיד. בהמשך עבודתנו, לי בכל אופן הייתה הפסקה כי נקראתי וקיבלתי חופשה לעזרה במשק. אבא היה חולה ואת עליתם לקסרטה, תזכור אורי, אני בקסרטה לא הייתי אתכם, אני ישר נפולי עליתי על אונייה שהייתה צריכה לעבור דרך תעלת סואץ להביא חיילים מהמזרח הרחוק ואני כעבור חמישה ימים ירדתי בפורט-סעיד ועליתי על הרכבת בקנטרה והצטרפתי לקבוצה הראשונה של חיילים ארץ ישראלים שיצאו שלושה שבעות לפני לחופשה ראשונה בארץ מהפלישה לאיטליה, הצטרפתי אליהם ברכבת והגענו לרחובות, ברחובות שמה היה _____   בסרפן ומשם היינו מקבלים את החופשה. אני הייתי בחופשה ארבעה שבועות בבית וחזרתי אליכם ליחידה אחרי תלתולים בנולה, אורי זו הייתה תחנת רכבת ששם עבדנו בהובלת תחמושת, החליפו לנו את המשאיות, הוריד את מיכלי מים והובלנו תחמושת של  25 פאונדרס והיו נשים זקנות, מסכנות עובדות בפריקה מהמשאיות, זוכר אורי זה היה בנולה אני הגעתי אליכם...
אורי: אבל בתקופה הזו שאתה היית בארץ אני זוכר שאתה, כשיצאת לחופשה אז זה כל כך הרגיז אותנו למה אנחנו אכלנו שנתיים זבל במדבר המערבי, היינו רחוקים מהבית קרוב לשנתיים וחצי מאתנו לא יצא אף אחד לחופש, יצאת אתה ואטלס בגלל שאשתו טענה שאין לה גבר בבית אז שלחו גם את אטלס לחופש ואנחנו עד שלא סיימנו את כל הפרשה שלנו באיטליה קרוב לחמש שנים לא הגענו ארצה, אנחנו היינו בחוץ לארץ קרוב לחמש שנים.
אהרונציק: נכון, אמת.
אורי: בתקופה שאתה היית בארץ אנחנו אכסנו, כשהיינו בנפולי, יהודים, קיבלנו שלוש-ארבע משפחחות של יהודים ונתנו להם חדר בתוך היחידה שלנו לכל משפחה חדר, קיבלנו אותם כאחים, אובדים, פולנים, רומנים וכל היוצא בזה, והם היו אצלנו ביחידה אכלו ושתו, קיבלו יחס של מלאכים והם אז התחילו במסחר של שעונים, אני זוכר את השעונים שמכרו לנו, השעונים האלה עבדו בדיוק שבועיים, הם עזבו את המחנה והעלנו אותם לכיוון הארץ. היינו כבר אז אהרונציק התעסק באופן חשאי במחנה אבל אנחנו פה נתנו סעד לכל יהודי שפגשנו, כיוונו אותו לכיוונים מסוימים ומכאן העלו אותם ארצה. אחרי שעזבו אותנו, התברר שכל השעונים האלה היו לא בסדר מכרו לנו דפקו אותנו עד הנשמה. ואז התחלנו קצת יותר להיזהר מהיהודים. 
אהרונציק: בגלל זה לא אהבו את היהודים.
אורי: כי צריך לדעת, בצורה כזו הם התפרנסו, לולא היו כאלה לא היו ניצלים . עוד אני זוכר מנפולי את הפרצוף של הויסוף.
אהרונציק: כן, אז עוד הייתי, אז עוד הייתי ביחידה.
אורי: אני זוכר את ההתפרצות של הויסוף..
אהרונציק: יצאנו להציל משפחות, ויצאנו כל היחידות הבריטיות בסביבה כולל אותנו הישראלים או הפלסטינים(פלסטין) יצאנו לחלץ את הכפריים שכפרים שלם היו ממש לרגלות הויסוף(הר געש) והוייסוף השתפך בצורה מהירה שממש אי אפשר היה לתאר זה ממש נהר שזרם קדימה. התושבים היו יוצאים בתהלוכות ענק בכל האזורים בכיוון הלבה עם צלב גדול בראשם, כאשר הכומר בראשם היו הולכים ומתפללים על מנת לעצור את הזרמים של הלבה. לא עצרו ולא שום דבר, עשרות כפרים באזור הר הויסוף, נשרפו לחלוטין, נמחקו מעל פני האדמה ואנחנו היינו יוצאים, מוציאים אותם את שאריות הפליטה שלהם מעבירים אותם למחנות של הצבא הבריטי שם היו מקבלים את הטיפולים. אני זוכר שבתוקפה יותר מאוחרת והויסוף יש לי עד היום תמונות, זרק כמויות אפר ואבנים למרחק של 70 קילומטר, כל האזור התמלא בגובה של 20, 30, והיו מקומות של 70 סנטימטר לבה, הכל היה שחור. אם היית רוצה הייתי יוצא עם מטרייה לעבור את, אחד המקומות שקשה לתאר אותם, ההתפרצות של הויסוך שלא הייתה כמותה ב-70 שנה של נפולי. 
אהרונציק: אורי זיכרונך מפליא. אני רוצה להוסיף על התקופה הזאת, גם כן הייתי נוכח 
אורי: זה לפני שנסעת עוד.
אהרונציק: לפני שנסעתי לחופשה ארצה. נקראנו לעזרה, זכור לי מקרה, ב.. אני לא זוכר את שם הכפר או העיירה, הלבה שפרצה מהויסוף (הר הגעש) התפצלה לשני נהרות ובאמצע נשאר אי של בתים שחילצו אותם בהליקופטר, זה היו ההליקופטרים הראשונים שהביאו מהצבא האמריקאי, זה היה הפלא, עוד לא הופיעו בכמויות אבל למקרים מיוחדים.. זכור לי שלמשאית שלי העמיסו משפחת איכרים עם דלה, הרכוש היה זכור ליי, מכונת תפירה בהפעלת רגל, זכור לי עז ואם עם ארבע עוללים והעמיסו לי אותם עם עוד כמה מזרונים בלויים ואמרו לי סע, לאן לא ידעתי בכלל וירדתי במורדות הויסוף בכניסה לנפולי וחיפשתי איזה מקום, חצר להשאיר אותם לא קיבלתי שום הוראות והיה שם איזה וילה כזאת מפוארת עם דלת מעץ גדולה ושאר מקומר ושמה בשביל לדפוק על הדלת היה טבעת גדולה כזו מנחושת ודפקתי ופתחו לי את הדלת, שאלו אותי מה אתה רוצה ואמרתי שאני צריך, אמרו לי להשאיר פה את האנשים אז הוא רצה לסגור בחזרה את הדלת ואני הכנסתי את הרגל ולא נתתי לא לסגור את הדלת ונכנסתי פנימה ופתחתי את השער הגדול מעץ בכניסה המקומרת, הכנסתי עם המשאית ופרקתי את האישה עם הילדים, עם העז ויצאתי. מה היה סופם אינני יודע אבל רבים ממשפחות כאלה התעוורו מהחום של הלבה התעוורו ממש.
אורי: בתקופה של אחרי שהויסוף הפסיק לעבוד כמו שקראנו ונרגעו הרוחות, עשינו טיול לראש ההר אל הלויים, אני לא יודע אם אתה היית אתנו?
אהרונציק: כן, שילינג בתוך הלבה.
אורי: בדיוק רק זה בבור יותר נמוך. ואז החלטנו לעלות ברגל לראש ההר, ללועה...
אהרונציק: היה רכבל אבל...
אורי: היה רכבל אבל הלבה הרסה אותו, לתיירים עשו רכבל סוג גימל, של התקופה ההיא אבל הלבה הרסה הכל, ואז עלינו ברגל,היה יום קר מאוד אתה זוכר, שלג היה, ההר היה מכוסה למטה שלג ואנחנו עלינו בתוך השלג למעלה והלבה שהתקררה במשך הזמן יצרה נהרות מסולסלות כמו צמות לקילומטרים רבים. היה רוחב של חמישים לקילומטרים רבים היה רוחב של מאה חמישים מאתיים מטר של נהרות לבה בראש ההר ולאט, לאט במשך שלוש שעות זה לקח לנו הגענו לראש ההר ולפני שהגענו לשיא שכמובן אי אפשר היה להתקרב אליו היו כמה בועות שראינו את הלבה רותחת בפנים ואז אם אתה זוכר לקחנו מטבעות 
אהרונציק: שילינג, כן.
אורי: ושמנו אותם בתוך הלבה אח"כ את הסימן שלהם, רק חבל שזה איננו זה יצא כל כך יפה..
אהרונציק: היה לי כמה שנים.
אורי: אח"כ זה התקרר ובסוף יצא לך תביעה של השילינג, עלינו למעלה ומעניין שמסביב היה שלג בל זה עוד פעל, שמעת את הרעשים את הדפיקות  הפנימיים, ראיתי כאילו שד עובד למטה, והתקרבנו כמה שהתקרבנו, טיילנו קצת בסביבה, עשינו כמה עשרות שילינגים כל אחד והתחלנו לרדת.
אהרונציק: זוכר לי כמו שאמר אורי, נאפר שנזרק לאחרה התפרצות של הלבה, אז היו שם גידולים חקלאים שבזה אני מתמצא, לדוגמא היו שמה כרוביות, כרוביות ברוקולי גבוהות אז מהאפר רק את קצות העלים היו רואים, גובה כזה זה כיסה את כל, את כל סביב הויסוף זה היה...
אורי: אתה זוכר שהיה לנו נטייה לכפרים וכל רגע חופשי היינו ניגשים לאחד החקלאים היינו עוזרים להם לחלוב, אתה זוכר היינו יושבים אתם בלילה על יד האח הם היו מספרים לנו סיפורים התקרבנו אל בעלי הבית, היינו ממש בני משפחה .
אהרונציק: קיבלו אותנו יפה..
אורי: היינו יוצאים לשדות אתם, הם לא היו חורשים אפילו הם היו עובדים עם מן מעדר כזה
אהרונציק: עת.
אורי: לא, לא עם מעדר שהיו מכניסים לאדמה כמו טורייה כזו רק ארוכה כזו, אתה זוכר, הכל הם היו עושים עבודת ידיים והיו מקרים בהם היו רותמים את האישה עם הילדים והיו חורשים את השטח.
אהרונציק: כן, יש לי תמונה כזאת שאתה צילמת.

אורי:.... שלמדתי ואני זוכר עוד את הטיולים שלנו באזור הה את הנוף המרהיב שהיה לאזור ההוא, את הירידות והעליות, המדרגות, הגפנים מה לא...
אהרונציק: סורנטו, סורנטו.
אורי: בסורנטו, כן, מסורנטו לכיוון סלרנו לחוף שם זה בדרך כלל מלפי, סורנטו לא סלרנו, סורנטו אתה
צודק. עכשיו כשהיינו בחוץ לארץ דבר ראשון נסענו לסורנטו ועשינו את הטיול למלפי. כבילה ישבה על ידי לא היה מקום שלא סיפרתי לה וזה כל כך נשאר עמוק בתוכי שנסענו וראינו, כמו שחזרתי הביתה, אחד המקומות היפים. הנוף קשה לתארו וככה היה גם בטיול האחרון. כשהיינו בסורנטו עשינו גם טיול לכיוון קפרי, אז לנסוע לקפרי זה היה בעיה זה לא היה ספינות גדולות ורחפות כמו היום. היינו נכנסים לסירות דייג וכך עשינו ובסירת דיג קטנה הזו כאשר סירה יותר גדולה הייתה מושכת אותנו..
אהרונציק: כן אז היינו ביחד.
 אורי: ותפסה אותנו סערה אני זוכר, הקאנו את נשמתנו והגענו לקפרי. הטיול שם, לא היה רגיל, אני זוכר את המדרגות המכוסות בעצי הדר, זה היה גם בסלרנו אתה זוכר, תפוזים, לימונים, אשכוליות לא וכל מיני פירות מכוסים, הם היו מכוסים לקראת החורף מהקור היו מכוסים במין צלעות כאלה על חוטים שתי וערב כדי לכסות מהשלג ומהקור וכול פינה הייתה מנוצלת והייתה מכוסה עצי הדר, ותמיד אמרנו תראו אצלנו ההרים קירחים אין שום דבר רק שכחנו דבר אחד שאנחנו היינו קיימים בסך הכל עשרות שנים והאיטלקים כבר היו קיימים אלפים שנים...
אהרונציק: מחורבן בית המקדש.
אורי: כן, מחורבן בית המקדש( צוחק).היום כשאני מסתובב בארץ אז ההרים כולם מכוסים בעצים אומנם בלי מחצלאות אבל אנחנו מסתבר יותר טובים מהם אלף מונים. הגענו לקפרי טילנו בקפרי וחזרנו בחזרה באותה צורה. מעניין שכשהייתי עכשיו בקפרי זכרתי את המקומות כאילו הייתי בם אתמול. כך שכנראה ההתרשמות הייתה יוצאת מהכלל. אני רוצה עוד לציין את החברות, היחסים עם תושבי המקום, זה קשה לתיאור איזה העדה, איזה חברות, איזה חמימות ממש אנחנו הישראלים, כי כמו שציין אהרונציק כבר דיברנו איטלקית. הרגשנו בבית והאזורים הם היו כפריים והיינו נכנסים בכל בית ובית כמו שציינתי, כך שחוץ מהעבודה זה היה אחד התענוגות שלנו בבילוי באיטליה.
אהרונציק: והטיול לקפרי מה שמציין אורי, עוד בתקופה של הצבא הבריטי אני זוכר שעלינו אל סן מיקילה, זה סיפור שקראנו אותו בילדותנו על הרופא השוויצרי שבא לעזרת האזרחים והוא עשה שמה וילה עם אוסף ענקי וציינו כמו שאורי מספר ומתאר את הפלסטיני, קראו לנו פלסטינזי והם אמרו ככה, "פלסטינזי מוי אינלטנג'זי" פר לה רה טוטי לינגואה", כי אנחנו ידענו את כל הסיפור על סן מיקילה ורצינו לשמוע מהשפחה וידענו את כל ההיסטוריה של המשפחה, וכמו שאורי ציין גם אנחנו טיילנו לא מזמן גם כן באיטליה והמקומות האלו כולל קפרי עם סן מיקילה באמת נזכרים בתקופה מלפני 40, 41 שנים.
אורי: כשאנחנו מדברים על קפרי, אתה זוכר את הנסיעה למערה הכחול,
אהרונציק: כן.
אורי: איך אומרים, הסירה עולה יורדת, אתה זוכר את הזערה שתפסה אותנו עם הסערה הקטנה, עד שהוא הצליח לתפוס איזה מורד של גן ונכנסנו לתוך המערה הכחולה ושמה לפי המסופר יש שמה מדרגות שמובילות לתוך ראש ההר המתוארת בספר. הסתובבנו שמה ואני זוכר שהאיטלקי שר והרים את קולו ועד היום הצלילים זכורים לי, כשהיינו פעם אחרונה נכנסנו גם כן למערה הכחולה אבל המהומה הפעם הייתה נוראית, אלפים של תיירים, רעש מהומה צעקות. אז הייתה פינה שקטה נכנסנו בסך הכל סירה אחת, היינו שמה קרוב לשעה והמים כחולים, הצבע כחלחל ואיך אומרים כשחזרתי הפעם הלכתי ממש בדרך בה נסענו במלחת העולם השנייה.

אהרונציק: על נפולי הייתי רוצה להוסיף כמה מילים על זה שהיינו מבקרים בבית האופרה שקראו לו "סן קרלו" בנפולי, ושמה בשביל קופסת סיגריות היינו יושבים _____ של המלך, באופרה, מאוד היינו מתרשמים לזה כי האיטלקים ידועים בשירתם, בזמרתם, כל מצחצח נעליים היה שר לנו קטע מהאופרה שהיינו מבקשים וזה היה תקופה יפה.
אורי: כשמדברים על האופרה, מעניין שאיפה שהיינו רואים נערים מהכפר, אני חושב שאנחנו יותר מאחרים, לא ויתרנו על אף אופרה שהיה אפשר להיכנס ולהיות  בהצגות האלה, אני חושב שהיינו בעשרות הצגות של האופרה, יש אופרות שראינו אותם ארבעה או חמישה פעמים ומענים שנהנינו מהם הנאה מרובה. אני זוכר שבאחד הימים הודיעו לנו שרובינה בא לתת לנו הופעה לחיילים ואז התאספו כל היחידות, לקחנו כמובן חברים וחברות איטלקים להתגרות לנו באומנית שלנו ושנכנסנו והראנו להם את האומנית הבכירה של עם ישראל הם כל כך צחקו, הם אמרו מה הזקנה הזו? יש לנו אלפים.
אהרונציק: אבל כשהיא פתחה את הפה..
אורי: אבל כשהיא פתחה את הפה, האיטלקיות אמרו שבאיטליה יש יותר טובות ממנה. הייתה כמובן גם להקה צבאית, יוסי ידיין, חנה מרון ועוד, והיינו 
אהרונציק: סוקרניק, בתיה לנצק..
אורי: נכון, והיינו די משופעים בתרבות גם שלנו, גם אנגליות כך שהצבא הבריטי ניסה לתת לנו חיים מתוקים.
אהרונציק: גם עיתון יצא ליחידות העבריות באיטליה, הבנק של אוצר לחייל זה נוצר שם למעשה, אורי אומר שזה עוד במדבר אבל גביית הכספים הממשית אני זוכר הייתה כבר באיטליה כי אז קיבלנו תוספת שירות מעבר לים (over-seas)
אורי: "תו שילינג אנד סיקס סנטס"   
אהרונציק: אמת, אמת.
אורי: כשאהרונציק מזכיר את אוצר החייל, היום זה הבנק של החיילים המשוחררים, שכמה עסקנים מכרו לבנק הפועלים ומי יודע מה עשו בכסף, ישנם עשרות אף אחדות של בוגרי הצבא הבריטי שנהנים מהעסק הזה עד היום על רקע כספי, כמובן שאנחנו החיילים שהקמנו את הבנק הזה אפילו הלוואה לא יכולים לקבל שם ואני זוכר איך זה הוקם, זה הוקם במדבר המערבי. פנו אל כל היחידות והמייג'ור אסף את החברה ואמר, מי רוצה להצטרף לבנק בעתיד? במילים אחרות שכל חייל ייתן יום בחודש מהמשכורת שלו זה היה הרבה כסף אנחנו צריכים לזכור, הרהבה מאוד כסף והצבא הבריטי או היישוב ייתן את אותו סכום הכסף שנצבור על מנת שכשנחזור ארצה יהיה לנו איזה בנק פרטי שייתן לנו הלוואות על מנת להתחיל. כמובן שאני יכול לציין מאה אחוז נתנו את הסכמת, כולם ומידי חודש היו מורידים לנו אוטומטית מהסכום הכללי וכך הוקם אוצר החייל אח"כ הצטרפו יחידות של החייל, הבריגדה כמו שקראו להם, יותר מאוחר אני מתאר לי שכשחזרנו היה הרבה מאוד כסף בבנק הזה. אני רק רוצה להגיד על מנת שאני ישר עם עצמי שפעם אחת קיבלתי הלוואה שם של חמש מאות לירות , שנכנסתי לאגד וזה הייתה הלוואה אחת ויחידה שהצלחתי לקבל מאוצר החייל, היום זה עבר לבנק הפועלים ומי שנהנה שיהיה לו לבריאות.
אהרונציק: אורי הזכיר את החייל, החייל זה למעשה הבריגדה, היישוב בארץ מתאר את כל המתנדב הצבא הבריטי כהבריגדה וזה לא בדיוק מדויק. עלינו לזוכר ולזכור היטב שהמתנדבים הארץ ישראלים בתחילתה היו לחפרים ואח"כ לנהגים ואח"כ למהנדסים ואח"כ לבאס, הם היו שומרי השבויים ושמירה על הובלות ברכבות, הבריגדה למעשה הוקמה ב1944 והם הגיעו לאיטליה 
אורי: אנחנו היינו כבר ברומא.
אהרונציק:: בסוף המלחמה(בהדגשה) לפני סוף המלחמה, נכון שהם היו בחזית הסניו, זה נכון אזל שוב פעם עליי לציין שהבריגדה הוקמה אך ורק ב1944. 
אורי: כשאהרונציק מדבר על הבריגדה אז עם כל הכבוד להם,הם הגיעו כמו שאמרנו כשאנחנו היינו כבר ברומא, אל לזכותם ייאמר שהם נלחמו שמאורגן על הרמת הדגל הציוני או הדגל שלנו כחול לבן עם המגן דוד במחנות שלהם ועל סמך המלחמה שלהם הזו עיכבו אותם ולא נתנו להם אפשרות להתקדם ולהיכנס לקרבות למרות רצונם העז, ורק במאוחר מאוד הם קיבלו את האישור ובזכותם אפשר להגיד, הניפו את הדגל העברי, היהודי במחנות הצבא, אנחנו גם כן קיבלנו אישור. הם היו יחידות, לא מלאות ואם נגיד את האמת לו חס ושלום הם היו נכנסים לקרבות והיו נופלים חללים חס ושלום לא היו מי שימלאו את השורות, כי השירות מהארץ נעשה אפסי וכשאני זוכר שכשחזרנו מאיטליה, מצאנו ברחובות חברה שהתגייסו על מנת למלא את השורות של הבריגדה ללכת בתערוכת הניצחון בלונדון, גייסו אנשים
אהרונציק: אבל זה כבר ב..
אורי: כשחזרנו הביתה.    
אהרונציק: סוף המלחמה.
אורי: בבריגדה, אני ביקרתי בבית קברות שלהם ברבנה
אהרונציק: ורונה
אורי: לא רבנה
אהרונציק: רבנה או ורנה
אורי: ורנה או רבנה זה כבר לא, היו שם איזה 28 קברים. ביחידה שלנו נפלו קרוב ל35 חברה והיינו יחידה בסך הכל של 20-250 חברה.
אהרונציק: וחוץ מהחברה של האונייה ששם נספו 150.
אורי: אני מדבר על היחידה שלנו בלבד.
אהרונציק: כן.
אורי: אבל כמו שאמרתי, הם כגוף יותר מאוחר יכלו יותר לתרום מכול היחידות הקטנות האלה לעלייה ב', הם היו יותר עמוד הם היו בהולנד, הם היו בבלגיה הם היו יותר עמוק באירופה וכגוף גדול הם יכלו לתרום יותר מאתנו כיחידות קטנות לעלייה ב' ליחס ליהודים וכיוצא בזה כך שכל מי שהתגייס נתן את חלקו לפי יכולתו.

אורי: כשמדברים על ההתקדמות בתוך איטליה צפונה מוכרחים לספר שקבל הפנים של התושבים הייתה מבר לכל המצופה, היינו מכוסים בפרחים, יינות, כל טוב העולם, כמובן מה שאפשר היה לתושבים לתת, כי הם היו אז עניים מרודים, כי כל מפעל או בית חרושת הכל שבק לא עבד יותר שום דבר. ומה שעלינו יותר צפונה ראינו יותר גם את החורבן של הצבא האיטלקי, לכל אורך הדרכים לאן שלא פנינו פגשנו מאות אלפים של חיילים שנעזבו באמצע הקרבות שלהם, אמרו להם פשוט ללכת הביתה המלחמה בשבילכם נגמרה ואז לא דאגו לא להסיע אותם, לא להביא אותם כל אחד בכוחו. ועלוב מכל היה מצבם של הפצועים שהתגלגלו בכל פינות כאשר הם מבקשים נדבות, פצועים מוכים, הלבוש היה מינימלי, בחורף היה קר והם נראו כעלובי החיים, אף אחד לא שם לב אליהם וזה היה מראה מדכא ונוגע ללב. כמובן שאנחנו שהיינו חיילים והיה לנו רחמנות יהודי, בכל פעם השתדלנו לעזור לזה, לעזור לשני, לעזור להסיע אותו וכך אולי תרמנו קצת מהקלה של כמה עשרות אך לדאבוננו זה לא עזר הרבה והאסון היה כבד וממש משפיל. יש לציין עוד שתחבורה אזרחית לא הייתה קיימת בכלל באיטליה בשנים האלה ולפעמים פגשנו פה ושם מכונות ישנות שנעו על הכבישים, ע"י הסקה מכמה עצים, וזה היה מראה מרהיב אבל אלה היו מעטות. כך שאת כל התחבורה ההסעות האזרחים היו נעזרים ע"י חיילים מצבאות הברית ומקרה באמת פיקנטי לכל הנושא הזה הוא שבאחד ההזדמנויות לקחתי איזה בחור איטלקי צעיר כבן 18, כשאר עמד והתחנן על הכביש, צפונה, צפונה ואז עצרתי ולקחתי אותו, דבר שאסור לפי החוק, אבל כל כך נחמד היה וכל כך רחמנות היה לי עליו שהעליתי אותו והובלתי אותו קרוב לאיזה מאה, מאה חמישים צפונה. כעבור איזה שנתיים הסתובבתי במלאנו ופתאום אני שומע צעקות: "חייל, חייל, עצור בוא הנה אני צריך לדבר איתך". לא הבנתי מה הוא רוצה ממני, נעצרתי ואז הוא ניגש אליי והוא אומר לי: " תשמע אתה זוכר שפעם לקחת איזה חייל לפני שנתיים והוא היה כל כך מסכן".אמרתי לו אם אתה אומר אני מאמין אני לא זוכר אבל אם אתה אומר זה בסדר. אמר לי "תשמע חביבי יש לי הפתעה בשבילך" ואז הוא לקח אותי לאחוזה של המשפחה, הייתה אחוזה ענקית, מראה מרהיב על יד מילאנו וכמובן שהמצב המשפחתי כבר השתפר פה ושם היו מכונות, החיים התחילו לחזור למסלולם, הם התחילו להיראות כבני אדם. והיה לי אחרי שבוע לקחתי איזה עשרה ימי חופש והיה לי עשרה ימי חופש שממש קשה לשכוח אותם. מה לא היה שמה, כל טוב העולם. עוד אני רוצה לציין שבתקופת המלחמה או בעיקר בתחילתה גם מבחינה של כלכה בתוך איטליה היה המצב גרוע מאוד והאיטלקים בשביל פרוסת לחם או בשביל חתיכת גבינה או בשביל איזה בוליבוף היו מוכנים לעשות דברים שאדם ששבע לעולם לא יחשוב שאפשר לעשות אותם, כל מה שרצית אפשר היה להשיג בחפיסה של שוקולד, כל מה שהעיניים שלך רצו או על מה שהסתכלת והיה אפשר להשיג אותו תמיד היה אפשר להשיג בקצת מזון. ואם היית עובר לדוגמא והיו עוברות שלושה נערות חמד ברחוב והיית מוציא חתיכת שוקולד ומחזיק אותה ביד כולן היו פותחות את הפה לקבל אותה, ממש היה מורגש החומר בכל פינה ופינה. עוד אני רוצה להדגשי כי היחסים שלנו עם האיטלקים המקומיים היו נפלאים. כי פשוט התייחסנו אליהם בהבנה ולא הראנו את עצמנו כצבא כיבוש, כי צריך לדעת שצבא כיבוש זה צבא שמותר לו לעשות הכל, כל מה שהוא עושה זה כשר ואף פעם הוא לא יישפט על דבר שהוא עשה והוא לא מודה בו. והאזרח הוא ממש נרמס לרגליו, וצבאות אחרות מסיבות שונות ומשונות השתדלו להתנהג לפי המסורת הזו. אנחנו הישראלים או שאולי היינו גם כן נרדפים, נהגנו אחרת לכן היחס אלינו,תמיד היה טוב ומשופר. הן בכלל טענו, האיטלקים שאת איטליה כבשו שלושה צבאות, הפלסטינים, זאת אומרת הישראלים האמריקאיים והאנגלים, ככה נראה להם לפי מה שהסתובבו בחוצות ולפי המגע שהיה לאנשים עם האיטלקים. עוד תופעה לא סימפטית התלוותה לכל העניין הזה של השהות שלנו בתוך איטליה. השוק השחור היה נרחב וגדול, בכל אשר פנית עסקו בשוק שחור והחברה שלנו מכרו דלק, בכל פינה ובכל מקום היו עומדים, מוצצים מהטנק ומוכרים לאיטלקים דלק, זה היה קצת יותר מאוחר אחרי שהאיטלקים התחילו ככה לחזור לעצמם והוציאו את המכוונות הישנות שלהם ורצו גם כן לנוע. כשהיית רוצה לראות שעון אצל מישהו או לשאול אותו כמה זה עלה? הוא אומר זה אל עלה זה מריח מדל ק פטרול. ביחידה לא עסקו בזה ואהרונציק, אני בתוכם ולכן כשבחרו אנשים יותר מאוחר לעסוק בעלייה ב', כמובן שנלקחנו אנחנו וכל אלה שעסקו, הרי זה היה ידוע לא הגיעו להתעסק בנושאים האלה חוץ מאשר בתוך הערים כיחידה  כיהודים לכל דבר. המסחר הזה הגיע לממדים שאין לתארם, אצלנו ביחידה היו הרבה רומנים וכידוע, רומנית ואיטלקית אלה שפות אחיות ומיד מהר מאוד הם למדו איטלקית ועסקו קנה מידה ענק של מכירות והעברות ובעיקר ניצלו את הטנקרים באוטומובילים שלנו שאי אפשר היה לחפש בהם. יש כלאה שמלאו שמן, טנק שמן והעבירו אותו ממרחק של מאות קילומטרים ממקום למקום, או שהיו מכניסים בתוך הטנקר הזה כל סחורה שהייתה מוכנה להובלה, ועשו הרבה מאוד כסף, כך שכסף היה בלתי מוגבל אצל החברה ואז חיו כמו נסיכים. ראוי לציין שאנחנו היבנאלים, אולי היינו החברה מגובשת ביותר מכל החברות ומכל החברה שהגיעו ממקומות אחרים בארץ. אנחנו היינו נפגשים לעיתים מזומנות ומתקבצים מכל קצות איטליה לפגישות, לשיחות רעים ואז גם הועלה הרעיון של הקמת יישוב אחרי שנחזור מהצבא הבריטי, יישוב בתוך הבקעה. והיו ויכוחים והיו שמחות והיינו נהנים מאוד אחד מחברתו של השני ובאמת ה הפתיע הרבה אנשים שהיו בסביבתנו, קילומטרים על קילומטרים היינו נושים על מנת להיפגש וכשהפגישה הייתה מתקיימת השמחה הייתה גדולה וקשה לתאר אותה. אולי זה ייחד אותנו מכל הסובבים אותנו. אחת המראות שקשה לשכוח אותם בהתקדמות שלנו זו הייתה קסינו, קסינו הייתה עיר על הר או על שיפולי הר כאשר בראשה היה מנזר גדול ____ במשך שעות רבות ונמחקה מעל פני האדמה.נשאר עומד רק המנזר,שמה נלחמו לוחמים פולנים בעיקר וקורבנות היו בעשרות אלפים. אנחנו היינו בסביבה והיינו עדים למלחמה ולהפגזות במקום ואחרי שהיא שוחררה, נכנסנו לשם והתדהמה הייתה נוראית, הרס חורבן הרוגים,  אלפים בתי קברות, שדות שלמים של צלבים ומגני דוד היו שמה גם כן וזה סימני המלחמה, בכל מקום שפנית והתקדמת הלך ורב החורבן של כפרים, היו כפרים שנמחקו מעל פני האדמה, היו ערים שמחציתם נהרסה. לאן אשר פנית מצאת פליטים ועלוב מאוד היה מצבם. החקלאים מצבם היה פחות או יותר כי היה להם תמיד את הפת לחם, היה להם כרובי, היה להם ירקות והם איכשהו העבירו את השנים הקשות האלה. ועכשיו כשחזרנו לאיטליה ראינו הכל משוקם, ירוק אומנם חקלאות מפגרת אבל הנוף מרהיב, הבתים בנויים על מקומם, הכל חזר לקדמותו, שלווה, רק חבל דבר אחד שלקבל תיירים הם לא יודעים, מקום כמו אטליה להגיע אלי זה כמו להגיע לגן עדן עלי אדמות, ועוד הפעם אני חוזר חבל שהאיטלקים לא יודעים נצל את הפוטנציאל שיש להם והם מבריחים תיירים במקום לקבלם, עם ארץ כמו שלהם, עם נופים כמו שלהם, עם עתיקות כמו שלהם, כנסיות כמו שלהם ועם אנשים נחמדים כמו שהם, חבל, חבל שהכל מתבזבז ואנשים משתדלים לפסוח על הארץ רק מסיבה אחת, הם אל יודעים עם לקבל.

אורי: היום 23.02.1982 אהרונציק נמצא אצלנו בבית והחלטנו להמשיך להקליט על החיים שלנו בצבא הבריטי. ובהזדמנות זו אני רוצה לשאול אותך אהרונציק, היו לנו חיים טובים בצבא הבריטי, נהנינו מכל רגע ששהינו בצבא, למרות הסיכונים והמלחמה אבל היינו צעירים ולא התחשבנו בשום דבר, קיבלו אותנו באיטליה יפה מאוד, למה עזבנו את כל זה והלכנו להתעסק עם יהודים, להיות רחוק מכל החיים הטובים ולראות את הסבל שסיפרו היהודים שהגיעו ממחנות הגרמנים?
אהרונציק: בכנות אורי לענות על שאלתך זה צריך לפרט לאט, לאט וביסודיות אנחנו, אתה ואני הלנו לעבוד עם הפליטים עם תום מלחמת העולם השנייה 1945 כאשר התחילו להגיע באלפיהם הפליטים שעברו דרך איטליה ורצו להגיע לחופי הארץ ואנחנו התנדבנו לעזרתם. היה צורך במדריכים חקלאים, בהכשרות, היה צורך להדגים את הנוער שישנו בארץ ישראל, פלסטינה אז ואינני רוצה להתעלות שאני כאילו עדיף על אחרים בכל אופן קיבלו אותנו ברצון לעבודה זו שם נפגשנו עם שארית הפליטה של היהודים לאחר השואה...
אורי: רגע אחד, אני רוצה להוסיף לסיפור שלך   למה בחרו אותנו דווקא ועוד הפעם אני רואה את זה בצורה להערכתי נכונה, כי אז היה השוק השחור מפותח מאוד באיטליה וכל החברה בכל היחידות היו עסוקים בשוק שחור, מי מכר דלק, מי העביר סחורה במכולות, בכל מיני עבודות ששילמו בשבילם הרבה מאוד כסף, כי לאיטלקים לא היה תחבורה, לא היה להם מזון וכל דבר היה שווה כסף. משום מה אנחנו ואני חושב שכל, רוב היבנאלים בינינו או שפחדנו להתעסק עם זה או שבבית חינכו אותנו ככה שלא נתעסק בזה, בכל אופן אנחנו לא נגענו בנושא הזה, התרחקנו מכל דבר שנקרא שוק שחור. אולי גם בגלל זה החליטו שדווקא אנחנו נלך ולא אחרים, אני חושב שהיה לזה משקל די כבד בנושא הזה שהלכנו וקיבלו אותנו, אחרי הכל לא ביקשנו אלא קבעו לנו ואמרו לנו אנחנו מבקשים שתקבלו על עצמכם להיכנס להכשרות ולעזור לטפל ביהודים האלה. 
אהרונציק: הנימוקים שלך די סבירים, אבל האמת שלי היא שאנחנו היינו נכונים בנפשנו וברצוננו לתרום לעזרת הפליטים ולפי דעתי רק המעשה הגדול הזה כבר הצדיק את התגייסותנו לצבא הבריטי, כי תמיד שאלנו את עצמנו, בשביל מה היינו צריכים את כל זה, עם כל ההנאות היו תקופות ורגעים די קשים ולא להאריך בדברים ...
אורי: כשאתה אומר דברים כבדים וקשים אז אני מוכרח לספר לך, פעם אתה זוכר שהיינו בהכשר על יד מילאנו על שם אליהו _____ והחלטנו לנסוע לקולנוע, אני לא יודע אם אתה היית איתי ואז לקחנו איזה חמש עשרה חברה מהצעירים, עולים ונסענו למלאנו ועמדנו בתור שמה להיכנס לסרט, התאספו הרבה מאוד איטלקים ובעיקר הרבה מאוד חיילים בריטים עם אם פיס והחברה שלנו התפרעו, לקחו לעצמם חופש מה שלא היה להם הרבה שנים והתחילו להתפרע, אני הייתי בתוכם ואז ניגש, זה היה מדינה של כיבוד ארץ כיבוש עוד הייתה ואסור היה להתפרע ככה. אז ניגש אליי מ.צ אנגלי והכניס לי שתי סירות לחי טובות הוא חשב שאני בראש החבורה הזאת, אני כחייל אם הייתי עונה לו הוא היה יורה בי, כמובן שתקתי אבל לקולנוע החברה באותו יום כבר לא הלכו. 
אהרונציק: הייתי רוצה להדגיש מקרה שקרה לנו בהכשרה בנו נטולה. יום אחד הגיע נער צעיר ושאל על שם אישה גברת אפשטיין שהיא בין כל הצעירים הייתה עם שיער לבן והייתה עובדת במטבח, אני משום מה, כל החברה שעבו אתנו בגן הירק פתאום הסתלקו והלכו אחרי הנער הזה. אני לא הבנתי מה קרה, אני ראיתי שהם הולכים אחריו כמו בהלוויה, אח"כ הבנתי שהם תפסו תכף ומיד שהוא מחפש את אמו, אני לא יכול לומר בתמימותי, אני לא עברתי את השואה אבל ראיתי איך שהם נדלקו כולם אחרי הנער הזה והלכו לראות את הפגישה, הם תכף ומיד הבינו הוא אפילו לא, הוא שאל על שם אישה והם הבינו שזה כבר האימא שלו. את הפגישה הזאת לתאר במילים זה די קשה, נדמה לי שאורי העלה את זה בכתובים בכתביו ובזיכרונותיו ובהתרגשות, רק מה שאני זוכר זה שכשאני הלכתי כבר אחריהם בחד האוכל הם כבר נפגשו ונפלו אחד על רעהו חבוקים בדמעות וכל הצעירים שעברו את כל השואה, עמדו ובכו התמונה הזו כולה לנגד עיני ולא אשכח אותה אף פעם.
אורי: וכשאנחנו מספרים חוויות וזיכרונות, אני לא יודע אם אתה זוכר אהרונציק את הלילה שבשתיים עשרה בלילה דפקו לנו על הדלת היינו מחוץ להכשרה, אנחנו גרנו בבית גדול עם ארבעה חדרים מחוץ להכשרה. בבית הזה התרכזו כל המזונות, כל המנויים, כל מה שהיה צריך לאוניות שהובילו אח"כ את החברה לארץ ישראל, התרכזו בבית זה, כמובן שהיו בעוד כל מיני מקומות בתים כאלה אבל זה הי בית כזה. אנחנו גרנו ושמרנו על הרכוש ואם חס ושלום היינו נתפסים שמה היינו יושבים עד היום בבית סוהר בלונדון. ואז בשעה שתיים עשרה בלילה הגיעו פתאום קבוצה של ארבעה חברה ודפקו לנו בדלת, אנחנו יצאנו מבוהלים, חשבנו מי יודע מה כי הודיעו לנו שאם יהיה מקרה חירום יבואו ויזעיקו אותנו ואז היינו צריכים לרדת למטה, לעלות על ג'יפ ולנסוע עם תלבושת צבאית. אתה זוכר את הסיפורים האלה, ואז אמרו לנו שהם תפסו קאפו, תפסו קאפו ויש לו משפט ולקחו אותנו לנהר.
אהרונציק: אתה צריך להסביר מה זה קאפו.
אורי: קאפו-זה ראש קבוצה מטעם הגרמנים במחנות ריכוז שהוא היה יותר גרוע ואכזר מהגרמני הגרוע ביותר. 
אהרונציק: את הקאפו היה אפשר לזהות ע"י שתי אותיות קעקע מתחת לבית השחי שהיה כתוב ק.ל (קונטרצישון לאגר) אנחנו כשלמדנו את זה משארית הפליטה, מקודם לא ידענו בכלל על דבר שכזה וכמו שאמר אורי היו מביניהם כאלו במחנות שהיו מכים את היהודים עד מוות ולכן הם היו שנואים ולכן הם רצו לרצוח אותם ולא הייתי נוכח ברצח של אחד אבל לי ידועה על מקרה כזה שאת הגופה זרקו לנהר.
אורי: בכל אופן אני הייתי נוכח במשפט הזה, אני לא יודע איפה היית אתה אהרונציק באותו זמן אבל אני זוכר כמו היום היה ליל לבנה, אור בחוץ הנהר זרם למרגלותינו בשקט, רחב ידיים כזה והם יצאו לחקור אותו, איפה היית? והביאו עדים היו איזה עשרה חברה הביאו עדים, זה היה כאן ראה אותו, שמה פגשו אותו ובכל מקום ומקום ראו אותו והוכיחו את מה שעשה והוא התחנן על נפשו הוא ממש התחנן על נפשו ולא עזר לו שום דבר ודנו אותו למוות. אני כל הזמן רציתי לעזוב, אמרו לי אם אתה עוזב יהיה דינך כדינו אתה חייב לראות להיות נוכח במשפט הזה אתה כאיש היישוב בארץ חייב לראות, להיות נוכח בפסק הדין, אחרי פסק הדין השכיבו אותו על הארץ ולקחו גזע עץ עגול, שמו את הצוואר שלו על צד אחד של הגזע עץ ברוחב של איזה שלושים סנטימטרים ואח"כ עם גזע עץ יותר צר, יותר דק, צוואר שלו ללחוץ לאט, לאט וכך הם הרגו אותו במשך קרוב ל3, 4, שעות, כל פעם היו מכניסים אותו לנהר ומחיים אותו, ובהנאה סדיסטית שלא ראיתי כזו בחיי עשו את העבודה וכל אחד לפי תור, לחצו שגם אני יעשה את המלאכה הזו, אבל אני כמובן בזה לא רציתי להשתתף אחרי הכל להרוג בן אדם, בבוקר עם צאת השמש, עם זריחת השמש הרגו אותו וזרקו אותו לנהר מראה זה לא ישכח ממני לעד. היו גם דברים יותר שמחים. אתה זוכר שהיינו יוצאים לחרוש עם הבנות, את השמחה ואת הששון שהיו מסביב לפרדות?
אהרונציק: יש לנו תמונות על זה.
אורי: כן, אתה זוכר איך עשינו את קו החשמל למחנה? 
אהרונציק: כרתנו עצים, כרתנו עצים ויש גם תמונות על זה, איך שהובלנו את זה בסחיבת יד עם חבלים. 
אורי: הקו הראשי של החשמל היה כ-3 קילומטר מהמחנה שלנו, בכלל המחנה שהיינו בו באזור הפליטים זה היה חווה של כלבים שיהודי עשיר נידב אותה שנעשה כאן את המחנה 
אהרונציק: זה "במג'נדה" על שם אליהו גולום....
אורי: כן, כן ו...
אהרונציק: שם היו יוצאים לאוניות המעפילים לפי המלצתנו אנחנו היינו...
אורי: בוחרים את האנשים 
אהרונציק: קבוצות, קבוצות.
אורי: ואת הכלבייה הזו לאט, לאט הפכנו לחדרים, חדרים, הכנסנו מיטות סוכנות ובה שיכנו איזה שישה שמונה חברה מכל חדר ומהכלבייה הזו עשינו מחנה די יפה ואז החליטו שצריך חשמל, היה לנו יהודי שקראו לו 
אהרונציק: ארצי מכפר גלעדי!
אורי: ארצי זה היה ראש, מנהל המחנה, אני מדבר על היהודי הזה שהיה שמו 

אהרונציק: כהן.
אורי: ואז את קרגן, אתה זוכר הוא היה נשוי ליפה.
אהרונציק: קרגן, כן
אורי: והוא אמר לנו, תנו לי חברה אני מקצועי אני מהפרטיזנים עשיתי הרבה עבודות כאלה, אני צריך לבדוק את השטח, אחרי שאני אבדוק את השטח אני ייתן לכם תוכנית ואח"כ נבצע את העבודה(אתה לא זוכר). ואז הלך ובדק את המרחקים והחליטו לעשות כל 80 מטר עמוד בתוך חורשה בתוך יער זה היה יער של איטלקים שייך לכפר השכן, והוא קבע לנו כמה עמודים, נתן הוראה לחפור בורות ואנחנו גנבנו ביער של האיטלקים מה של חשבו בחלום שלהם והעמדנו עמודים וגנבנו, היה מחנה, בסיס של רכבת היה, מחסנים גדולים היו שם לא רחוק וגנבנו את החוטים וקו התחבר אל המתח החי של תחנת החשמל האיטלקית אל המחנה. רק אחי 8 חודשים האיטלקים הרגישו שגונבים מהם חשמל, בתקופה הזו אני חושב שזה לקח לנו איזה חודשיים עד שגמרנו את העבודה, הכריתה של העצים, הסחיבה של העמודים העמדה שלהם, החיבור ואח"כ היה חשמל בבסיס.
אהרונציק: ההכשרה הזו ב"מג'נדה" שהייתה קרויה על שם אליהו גולום, זכור לי שהיה יהודי מבוגר מאתנו שתמיד התייעצנו אתו והתחשבנו בדעותיו זה היה ארצי מכפר גלעדי. אני זוכר שפעם בא לבקר אותנו אהרון ציזלינג מעין חרוד היה שר החקלאות הראשון במדינת ישראל אח"כ וכמה שהוא התלהב והלהיב את הנערי לעלייה מידית ארצה וידוע לי שכעבור כמה זמן הוא סיפר שהוא נפגש אתנו בהכשרות וסיפר...
אורי: אתה זוכר את 30 הילדים הצעירים שהם היו נערי הקצינים של הגרמנים אתה זוכר? ...
אהרונציק: עם השעונים אתה זוכר?
אורי: שחיפשנו פעם את הכסף ומצאנו אותו באיזה טוסיק של אחד מהם. 
אהרונציק: יום אחד ביום חם פתאום אני רואה את אחד הנערים האלה לבוש בשינל(?) ואני ניגש אליו וככה תופח על שכמו ומחליק על זרועו פתאום אני מרגיש קשה מתחת לשרוול של השינל והרמתי לו את השרוול במקרה וראיתי שורה שלמה של שעונים על ידו ושאלתי מה העניין?
אורי: הוא נסע למלאנו למכור אותם.
אהרונציק: הוא נסע למלאנו למכור אותם והוא היה עובר את הגבול באוסטריה, אמרתי לו איך אתה עושה דברים כאלה הוא אמר לי חכה, חכה אתה עוד תעבוד אצלי בבית חרושת בארץ ישראל.
אורי: אבל אחת החוויות הקשות מאותה תקופה זה שלאחר שניקינו וסידרנו את המחנה, קיבלנו אז את מאה האנשים הראשונים חלקם היו משפחות אבל רובם היו או רווקים או כל מיני אנשים, אלה שנהרגו נשותיהם אלה שלא מצאו את נשותיהן והפוך גברים, נשים וכל מין, התאספו כל אחד שיכל להציל ת נפשו הגיע אל המחנה הזה. ואז היו לנו כמאה איש וחילקנו לחם, זה לא לחם היו לחמניות עגולות מוארכות כאלה מסולסלות כמו בייגלה. אני זוכר שמנו לחם על השולחן, לא הספקנו לזוז כל הלחם הלך. שמנו עוד פעם לחם, חופשי, עוד פעם הלחם הלך, יתר האוכל הם אכלו לשווע אבל לחם ואז ניתנה ההוראה לתת להם לחם חופשי, כך זה נמשך שבועיים, כמויות ענקיות של לחם ולא הבנו מה קורה פה, הסתכלנו אצלם בחדרים לא מצאנו ואז הוחלט לעשות חיפוש בחדרים לראות מה הם עושים עם הלחם הזה, והוציאו אותם לאיזה מפקד וסיור בסביבה ואנחנו עברנו אצלם בחדרים המעניין שהם יבשו את הלחם הזה באופן אומנותי, הלחם היה שמור ורק להרטיב אותו במים הוא היה תכף ומיד פריך, והחביאו אותו במקומות שקשה היה לעלות על הדעת, כמויות אדירות של לחם ורק אז הבנו מה זה לחם. 
אהרונציק: מה הם אמרו.
אורי: מה הם אמרו.
אהרונציק: בטח.
אורי: ועד שהוצאנו מהם את המנהג הזה, לקח מספר חודשים רב, כי הם לא ידעו מה צופן להם העתיד. כשראית ופגשת בהם היית רואה בני אדם אבל כשהם היו מתחילים לספר איך הם נשארו בחיים, הבנת שבני אדם נורמלים, רגילים לא יכולים להישאר. כל אחד היה לו מספר על היד.
אהרונציק: יש בתמונות.
אורי: כן, כל אחד ואחד , כל אחד וסיפורו הוא, עולם שלם של סיפורים וחוויות. אני חושב שכמו שאהרונציק אמר קודם, רק בשביל זה היה צריך ללכת לצבא הבריטי.
אהרונציק: וכדאי.
אורי: וכדאי ללכת, כי אני חושב שיתר ממה שנתנו והשתדלנו לתת, קיבלנו יותר, החוויה הייתה כולה שלנו. 

3.03.1982 אנחנו ממשיכים להקליט זיכרונות מתקופת המלחמה העולמית השנייה ובזמן היותנו בהכשרות. אהרונציק, אתה זוכר עוד איזה סיפור ככה שהוא נשאר עמוק היום בזיכרונך? משהו מיוחד.
אהרונציק: כן אורי, זכור לי מהכשרת ____ זה היה בוילה מאייר שם היו לנו קבוצות של נערים עם נשק, ורצינו להוציא מהם את זה בכוח ולא הצלחנו. אני זוכר היה חבר, גשר אזיב דוד גרונברגר. אנחנו יום אחד ניסינו לפרוץ את החדר שלהם, תלשנו מנעול וכשנכנסנו פנימה לחדר שלהם היה שמה בחור צעיר ששמר על דלת נעולה מבחוץ והרגשתנו לא הייתה הכי טובה וניסינו לפתור את הבעיה הזאת בצורה אחרת כי תמיד שמענו נקישות של בריחים שמטפלים בנשק ולא יכולנו להשתלט על זה. במשלוח הקרוב ביותר של אוניות המעפילים, הרי אנחנו היינו עורכים את הרשימות לש הבחורים שמתאימים למשלוח, החלטנו את כל החדר הזה, היה חדר גדול של 13 חברה, את הקבוצה הזאת שלחנו במשלוח הראשון והודענו שכל אחד יכול לקחת רק תרמיל צד, את הדברים היקרים ביותר שיש לו ובערב סירנו אותם במסדר, בשורה וכל אחד נבדק שהוא לקח אתו תרמיל צד בלבד ובאה משאית ולקחו אותם למשלוח, לאוניית מעפילים זו הייתה אונייה על שם חנה סנש. בהזדמנות זו אני רוצה להזכיר שהצלחנו בתקופה ההיא לשלוח עוד שתי אוניות, ספינות, זה היה על שם אנסו סירני (?) ועוד אחת על שם שבתאי לוזינסקי, כולם עלו על החוף בא"י לא נשלחו לקפריסין, הם כולם הצליחו להגיע ארצה, כמובן קיבלו אותם אבל אנחנו שלחנו אותם מחופי איטליה ואני חוזר לנושא של הקבוצה הזאת שהחזיקה נשק ולא רק בלי ידיעתנו אלא למעשה גם בחוסר אפשרות שלנו להשתלט על זה כי למעשה עם כל אוניית מעפילים נשלחה באופן מאורגן גם כן כמות נשק ארצה. ההוראה הייתה שאם נתקלים בבריטים לזורק את זה למים.
אורי: למי היו שייכים הבחורים האלה?
אהרונציק: הם היו נקראים, תנועת נוח"ם, מה זה היה נוחם? נוחם זה היה – "נוער חלוצי מאוחד" אבל אח"כ הסתבר לנו שהם היו בית"רים וכמובן אחרי שהם עזבו הם השאירו את כל הנשק בחדר הזה ושם היה נשק שאני לא התמצאתי בזה כל כך אבל נשק רוסי מדרגה ראשונה, 
אורי: זאת אומרת שהם עברו את אירופה כאשר הם אוחזים בנשק?!
אהרונציק: הם טוענים שהם היו עם הפרטיזנים, הם טענו שהם היו עם הפרטיזנים, לפרטיזנים בלי נשק לא התקבל אף אחד, מי שהשיג נשק קיבלו אותו לפרטיזנים. איך הם השיגו את הנשק? איך הם העבירו אותו את הגבולות? איך הם נשארו בחיים? אני יכול לספר לך את זה?! זה ראינו במו עינינו.
אהרונציק: אם אנחנו באים לסכם את תקופת ההכשרות, מה שסיפרתי עכשיו זה מלולנטה וגילה
מאייר(שמות של מקומות באיטליה כנראה) אח"כ הועברנו ל"מג'נטה" זה היה הכשרה על שם אליהו גולום. שם היו נערים ונערות יותר צעירים, האווירה הייתה שונה בהכשרה הזאת לעומת קודמתה.
אורי: למרות שהיו מספר משפחות גם כן, רב.
אהרונציק: היו, היו אבל
אורי: הרוב היו נוער
אהרונציק: היו ואנחנו לא הרגשנו את עצמנו אבל היינו צריכים להיות אבא ואימא שלהם, האווירה הייתה כבר יוותר נעימה. אני לא זוכר בדיוק אבל, כמה חודשים היינו במג'נטה אורי?
אורי: היינו תקופה די ארוכה. כשמדברים על ההכשרות והיות ואסור שיהיה לנו מגע קרבו עם העולים ובעיקר עם העולות שהיו צעירות ומבחינה מוסרית הן היו משוחרות, עקב מה שעבר עליהן. אנחנו עשינו הכל כדי להתרחק מהן בנושאים האלה אז כך שאת הבילויים שלנו היינו תמיד עושים באחד הכפרים הסמוכים, והכי מעניין זה שהיינו ניגשים לאחד הכפרים שהוא היה רחוק מאתנו כ-10 או חמישה קילומטר לא זוכר בדיוק, כפר איטלקי טיפוסי והבילוי שלנו היה מתבטא בכך שהיינו נכנסים לאחת המסעדות הכפריות מצביעים על אחת התרנגולות שהסתובבו בשטח ובעלת המסעדה הזו הייתה תופסת אותה שוחטת לנו אותה ממלא אותה בכל טוב העולם, תרנגולת ממולאת, מביאה כל טוב העולם לשולחן והיינו אוכלים לאט, לאט, אוכלים ושותים שותים ואוכלים וככה עד ש-4 אחר הצהרים וחוזרים אח"כ למחנה רגועים וטובי לב. הבילוי הזה היינו חוזרים עליו מידי כמה שבועות, כי באמת היינו במתח כל הסיבות: אחד היינו חיילים שממש לפי החוקה הצבאית ברחנו מהצבא, משתמטים או פררים כמו שזה נקרא בזמנו של המלחמה העולמית הראשונה. שנית: היה עלינו לחץ חזק מהעולים שהיו יחד אתנו והיינו צריכים להתנהג ולנהוג בזהירות ובצורה הטובה והנאה ביותר ולשמש דוגמא. מצד שני היינו צעירים ועליזים והשמחה הייתה מפעמת בלבנו כך שכך או אחרת היינו משתחררים מהמתח והיינו חוזרים בחזרה להמשיך בעבודה. 

אורי: אהרונציק, אולי אתה זוכר היכן ואיפה נמצאים כל החברה מההכשרות שעזבו אותנו ואם נפגשת אתם לפעמים  פה בארץ?
אהרונציק: כן אורי אני זוכר קבוצה שנשלחה באחת האוניות שהם היו בהכשרה בבית זרע, אני זוכר אפילו שמות, היה יפונציק, 
אורי: עד היום היא שם, אני פגשתי אותה 4 חודשים כשבאתי לבקר את אחד החברים שלי וכשיצאתי והיא בדיוק עברה על ידי היא הצביעה ושאלה אותי, אתה הוא אורי? אתה זוכר אותי? וכשבאתי והסתכלתי על פניה וראיתי את עיניה אמרתי את יפונציקית ואז סיפרתי לבילה שהייתה יחד איתי את הסיפור של כל הכשרת "מג'נטה"(מחנה הכשרה באיטליה) 
אהרונציק: לא ידעתי.
אורי: אחד הבנים הבכירים של בית זרע הוא בנה והוא מהבכירים של המשק.
אהרונציק: לא ידעתי, אני זוכר, זו הייתה הכשרת "מג'נטה", ידוע לי על חלק מהכשרת לולנטלה בעין השופט, ידוע לי על הכשרה של נוער איטלקי מפלורנס שהיו בשדה אליהו, אני לא יכול לומר שאם כולם נפגשתי אבל כשבאנו לשחרור ב1946 בפסח אז הייתי נפגש אתם, לאחרונה כבר לא יצא לי להיפגש אתם. בכל אופן בתקופה ההיא ב-1946 הפגישות היו מרגשות.
אורי: אני זוכר שפעם הלכתי בת"א וניגש אליי איזה קצין, הוא היה כבר סרן, הוא אמר לי שמע אתה זוכר אותי, אמרתי לו לא, הוא אמר, אתה זוכר את ה-30 שובבים שהיו ב"מג'נטה" אלה השובבים הצעירים אתה זוכר, אני אחד מהם הסתכלתי עליו נהניתי, באמת הייתה הרגשה טובה. אהרונציק, אם יהודים ויהודיות, נפגשנו? כשהיינו באיטליה, לא מהמחנות אלא תושבי איטליה. 
אהרונציק: בטח, היו פעולות כלליות של היחידה שלנו, של אריה אביסר זכרונו לברכה. הוא ואריה לוביצקי מבית אלפא הם עשו מפעל לא פחות ממה שאנחנו התעסקנו בהכשרות, אזור לבטל זה היה פעולה רצינית. אנחנו שהיינו היחידה שלנו בפלורנס שנה תמימה וזו הייתה עיר יפה נעימה והיינו נכנסים...
אורי: אתה זוכר בדיוק איפה היינו גרים?
אהרונציק: הבסיס שלנו היה איפה שהפסל של דוד מעל הצד הדרומי של הארנו.
אורי: אבל בהתחלה הוא היה בתוך העיר בגרז אירופה.
אהרונציק: אה בגרז אירופה כן אח"כ גרנו בוילה ____ אבל אם אנחנו מדברים על משפחות יהודיות בביקורים, אנחנו היינו מבקרים במשפחות יהודיות מכובדות, אני זוכר שאני הייתי מבקר במשפחה שהבנות שלהן אח"כ עלו ארצה. אחת חברה בקיבוץ גבעת ברנר ונשארנו בקשר עד היום. דרך אגב, יש לי סיפור, אנחנו נסענו בטיול מאורגן לאירופה ויצא לנו ללון בפלורנס ואני אומר לשלומית זוגתי אני מכיר את המקום הזה על שפת הארנו ולא רחוק מכאן היה בית של משפחת יהודית שהייתי מבקר זה למעשה אחרי 38 שנים. וניסינו בספר טלפונים, זכרתי ששם המשפחה הוא בנדטי, אבל בנדטי זה כמו אצלנו כהן או לוי, לך תחפש ולא מצאתי את השם הפרטי ולמחרת בסיור מאורגן היינו בבית הכנסת היהודי בפלורנס ועלה על דעתי לשאול על הכתובת של משפחת בנדטי ואמרו לי גם את מספר הטלפון ובצהרים כשחזרנו למלון התקשרתי ותכף קיבלתי קשר למשפחה ובהתרגשות הם שאלו איפה אני נמצא ואמרתי את הכתובת וכעבור כמה דקות הופיע בנדטי, אני זכרתי ששמו הפרטי ברך ובספר טלפונים זה לא הופיע והוא שואל מי אמר לך את הכתובת שלי.
אורי: הייתה לו אישה יפה אתה זוכר.
אהרונציק: היא האישה הזאת הגיעה ארצה לגבעת ברנר והיא אימא של מרים ולולה, יש לנו תמונות שלהן ביקרונו..                 
אורי: הן היו צעירות.
אהרונציק" בטח הן עלו ארצה בספטמבר כבר בסרתפיקטים(?) כי אלה לא היו מהמעפילים, אלה היו נוער איטלקי מובחר שאני זוכר ש...
אורי: הייתה משפחה עשירה מאוד, אתה זוכר איזה ארוחות...
אהרונציק: משיח, משיח הרב, הבנות שלו היו בשדה אליהו. ומה שאני רוצה לומר זה באיזה התרגשות הוא בא וחיבק אותי במלון והזמין אותנו הביתה אליהם, עכשיו כשהיינו בטיול האחרון וכולם שאלו מה זה מי זה ואת כל הסיפורים, הייתי צריך להסביר את הרקע, שהיינו פה בזמן מלחמת העולם השנייה וקיבלו אותנו כל כך יפה ובפסח הם הבטיחו לבוא לבר אותנו פה בארץ. הקשר, אני יודע של חיילים מהיחידה שלנו אפילו היו התחתנו עם בחורות מפלורנס...
אורי: יונה אתה לא זוכר?
אהרונציק: יונה ו..
אורי: והיה אחד הונגרי שהתחתן עם מנהלת בית זונות אחד. ובסף היו שואלים אותה, איך הוא התחתן איתך? אז היא אמרה היום הוא זונה, אני בסדר. (צוחקים)
אהרונציק: נו טוב זה אני לא זוכר אבל אמרת, אמרת. 
אורי: אחד הסיפורים האופייניים לתקופה ההיא, שהיו שואלים אותי מה אתה כל כך מתחבר עם אהרונציק מה אתה תמיד רץ אתו תמיד אתה יחד אתו ואז הייתי מספר להם, תראו אהרונציק היה לו הצלחה לא רגילה אצל הבנות, אצל המין היפה, אני הייתי קצת יותר מהחלשים ותמיד
אהרונציק: צנוע..
אורי: ותמיד היו נדבקות אליו 4,5,6 כמה בן אדם יכול. אז הייתי אומר להם, תראו הוא יכול אחת, שתיים, שלוש, ארע, חמש, השישית היא תיפול אצלי. וככה הייתי נהנה מעמדו של אהרונציק.
אהרונציק: על בטוח.(צוחקים)
אורי: ותמיד לאן הוא היה הולך אני הייתי אחריו. אתה זוכר גם את התקופה של בית החייל בפירנצה עם הדגל...
אהרונציק: בטח ברחוב המרכזי זה ב"וייה קבור", רגע זה היה הצלם שהוא היה אחראי על מועדון החייל הצלם, שם מפורסם, אני לא זוכר את שמו..
אורי: זה לא חשוב אבל היינו נפגשים במועדות החייל מדי יום ביומו.
אהרונציק: בטח, שמה היה מועדון אומנם לא כל כך גדול כמו זה ברומא, מועדון החייל העברי.
אורי: כן העברי, של הדגל שלנו כלפי...
אהרונציק: בטח, והיו באים מכל צבאות, אמריקאים וקצינים יהודים זה היה מכל מקום, זה היה מקום מפגש כמו בית כנסת זה היה....
אורי: וניהלו אותו בנות העיר פירנצה היהודיות.
אהרונציק: עכשיו אני זוכר בנו רוטנברג הוא היה...
אורי: החופר הראשי של..
אהרונציק: הוא זה, נזכרתי את שמו עכשיו הוא היה אחראי...
אורי: הוא החופר הראשי של תימנה, אחד החופרים, הגיאולוגים הידועים בארץ.
אהרונציק: הייתי קורא, קורא כתבות שלו..
אורי:  לא מה שיש לספר ולדבר על פירנצה, זו הייתה אחת התקופות  היפות ביותר שלנו. בעיקר גם כשהגענו לפירנצה כמו שסיפרתי כבר מקודם, כספקי מים כי עד הפעם הצבא הבריטי בהתקדמותו לא יכל לסמוך על המים של הערים האיטלקיות, על המפעלים והבארות כי הם פחדו א' שפוצצו אותם או ב' שהרעילו את המקורות ואז תמיד אנחנו באיטליה נסענו יחד עם הצבא עם מים כל שהגענו לכל עיר עם זרי פרחים שנתנו לנו לאורך הדרך האיטלקים ושמחו לקראתנו והגענו ראשונים כשהגרמנים היו ממש ברחוב השני.
אהרונציק: זה בפלורנס, נכון.
אורי: היו קרבות רחוב ממש ברחוב השני. 
אהרונציק: עם הפרטיזנים ועם הגרמנים.
אורי: ומאחר והיינו מובילי מים ואחרי שניקוי המקורות או בדיקת הבארות וראו שהכל בסדר אז עד ההתקדמות הבאה אנחנו היינו עומדים בסטנד ביי ולא היה לנו מה לעשות אז או שהיינו מתעסקים בציונות או שהיינו מטיילים ונהנים בעצמנו ואני חושב שבפירנצה זה היה אחד המקומות שנהנינו.
אהרונציק: מאוד נהנינו.
אורי: ביקרנו שמה אתה זוכר במוזיאונים, עשינו טיולים לרוב ונהנינו, באמת נהנינו.
אהרונציק: התקופה הכי יפה הייתה בפלורנצה.
אורי: ועכשיו שהגעתי לפירנצה והיה גשם בכניסה ועכשיו השנה 1982 אני ובילה היינו, שנסענו לטיול 
אהרונצייק: 81.
אורי: 81 נכון, לא 82, 81. הגענו לפירנצה וכל כך התאכזבנו, היה חסר לנו האווירה של הצבא, וזה לא היה נקי והיה אביך וגשם והכל היה מלוכלך.

אהרונציק: אין להשוות את פלורנץ, אין.         
אורי: והארנו הסריח ועברנו על ה"פונטו וקיו" והלכנו ל"בובוליס", זה לא אותו דבר, או שהיינו צעירים וראינו את הכל אז הרבה יותר יפה או שהשתנה משהו...
אהרונציק: לא, השתנה, אני זוכר איפה שעומד פסל דוד מהפנורמה איפה שרואים את כל העיר כול נהר הארנו אז הפסל הזה עמד בשטח גנים בלתי בנויים ועכשיו הכל שם בניינים צפוף.
אורי: נכון. אם אתה זוכר שהגענו שמה למעלה
אהרונציק: יוזלי.
אורי: מעל פסל דוד היה בית קברות איטלקי
אהרונציק: אין, אין עכשיו..
אורי: אז היה בית קברות צבאי אז שהגענו 
אהרונציק: עכשיו לא רואים שם שום דבר.
אורי: אם אתה זוכר בית קברות מפורסם והאיטלקים נוהגים לשים בקבר תמונה של הקבור בו ומציינים בדיוק מה הוא עשה, ואז מצאנו מספר קברים של טייסים שצוין בהם על המצוות שלהם שהם הפגיזו והפציצו את תל אביב. אתה זוכר?
אהרונציק: כן.
אורי: זה מעניין על כל קבר היו פרחים חיים. 
אהרוציק: זה בתקופה של מלחמת העולם השנייה. עכשיו לא מוצאים את זה.

אורי: כשמדברים עוד על כל התקופה שלנו בצבא הבריטי חייבים לספר שהיחידה שלנו שמנתה כ200 חברה שהם היו בכל גלויות עם ישראל: יקס, הונגרים, סברס, פולנים, רוסים ומה לא, אמריקאים היו אתנו גם כן. מסתבר שהיינו יחד כארבע חמש שנים והיינו קשורים מאוד והקשר הזה והחברות הזו הייתה כל כך אדוקה שלמרות החינוך השונה והלך המחשה השונה נשארנו חברים ועד היום אנחנו נפגשים עם חברה מהצבא הבריטי שהיו בזמנו סמלים שהייתה דרגה מכובדת, קצינים ואנחנו היינו חיילים או רב טוראים ועד היום אנחנו פוגשים ומבקרים אחד את השני ונהנים ממש כאילו לא נפרדנו וזה באמת מפליא כי סך הכל באנו מתרבויות שונות והיה לנו אופי שונה אך הקשר והרעות בצבא הבריטי הייתה באמת מקשרת, מאחדת ואחרי כל כך הרבה שנים, כארבעים שנה מלאת נוסטלגיה. בתחילה מהשתחררותנו מהצבא היינו עושים כנסים של כל היחידות מהצבא ונפגשים וזה היה מאוד נחמד. בשנים האחרונות הכנסים הלכו ונעשו פחות ופחות והחברה הולכים ונעלמים לאט, לאט מהבמה וכשאני ואהרונציק נפגשים ומתחילים לספר באמת נזכרים שזו הייתה אחת התקופות היפות ביותר שלנו ולכן גם החלטנו לעלות הכל על גבי סליל ההקלטה, אולי משהו ישמע ויראה שהיו לנו ימים טובים, לא נגיד שאחרי זה הימים היו פחות טובים אך start היה טוב וכמובן ארבעים אחרי שהשתחררנו מהצבא הבריטי, הקמנו משפחות יש לנו נכדים והשנים עם נשותינו היו אומנם שנים של עבודה קשה אך החיים שיחקו אתנו כמו שאומרים טוב, ונקווה להמשיך וליהנות ביחד כי כשמתחילים יחד טוב להמשיך. 

אהרונציק: דברנו הרבה על התקופה של הצבא הבריטי ולא הכל אפשר לעלות בסיפור אחד, בשיחה אחת. הכל אופן סיימנו את התקופה והגענו לשחרור, אני הגעתי לשחרור בפסח 1946, המעבר בין חיים של הצבא לחיים אזרחיים היה משבר די קשה, תמיד היינו רגילים שדואגים לנו לצרכינו הראשונים למרות כל מה שסיפרנו שהיינו בהכשרות של המעפילים וכל התלאות, היה סדר יום קבוע שאחרי השחרור, אני בכל אופן היה לי הרגשה ככה די קשה. בהתחלה כל ה... באנו הנה  היה פה שווע, כל השנים התגלגלנו בצבא הבריטי והיינו מתכסים בשמיכות צבאיות, פה הגענו לשפע של הכל וההסתגלות נמשכה זמן רב עד החתונה. אין לשכוח שהגענו ב46 ובתחילת 1947 כבר היה מתח בינינו ובין הערבים לקראת מלחמת העצמאות. אני זוכר שבאו אליי מהפלמ"ח וביקש ממני שאני יתנדב לפלמ"ח ואני בכל אופן אמרתי, אני עייף מחמש וחצי שנים צבא הבריטי, אני עוד לא בשל לשוב פעם עול צבאי. והתחלנו במשק את העבודה וכשהתחילו כבר העברים לעשות בעיות ב-47, אז כמו שידענו להתנדב לצבא הבריטי בתור נהגים למלחמה, התנדבתי לעבודה בקואופרטיב של ההובלה של בית שאן-עין חרוד, זה אז עוד היה ארגון להובלה הוא עוד לא היה קואופרטיב כי הם הובילו את כל המזון לירושלים, היו נהגים פרטיים גם מטבריה שהפסיקו את העבודה כי זה היה ממש מסוכן לנסוע בדרכים. העבודה בנהגות הוציאה אותי מעול המשק וזה נמשך כמעט שנתיים.
אורי: מאחר שלכל דבר יש סוף כך שגם לתקפה שלנו בצבא הבריטי הגיע תחילת הסוף וביום בהיר אחד כמו שאהרונציק סיפר, באו ליחידה והודיעו לו, יותר נכון לא ליחידה אלא להכשרה ל"מג'נטה" ההכשרה על שם אליהו גולום והודיעו לאהרונציק שהוא קיבל חופשה לעזרה במשק והוא עלה מיד עם הבחור שהודיע לו ונסע ליחידה ומשם הביתה, כמובן שהוא עבר עם אונייה למצרים כמו שהוא סיפר לי, ממצרים הוא עלה בקנטרה על הרכבת
אהרונציק: כן.
אורי: ומשם הביתה. אני נשארתי להמשיך לעבוד בהכשרה, הכשרה א' על שם אליהו גולום כמו שאמרתי ולאחר כמה חודשים, הגיע גם תורי לצאת לחופשה הביתה ואותו דבר קרה גם איתי בלילה, הגיע אחד הסמלים עם רכב והודיע לי, שמע עלה מיד מחר בבוקר אתה  יוצא ל"טרנטו" ומשם הביתה לחופשה. וזה היה אחרי מספר שנים כמו שאמרנו אז בגלות והגעגועים היו רבים כי מיום צאתי מהבית כאשר אימא עמדה ליד הדלת ובכתה והתחננה שאני לא יצא לצבא ואמרתי לה אימא אני מוכרח לעשות את הצעד הזה והלכתי והיא עמדה ליד הדלת ובכתה ואני רק בסוף הסיבוב הסתכלתי אחורה, נפנפתי לה בידיים ועליתי על האוטו ונסעתי, ומאז לא חזרתי לחופשה בארץ ואפילו ליום אחד, וכמובן שהגעגועים היו רבים וכמו שאמר הסמל, הגענו ליחידה, עוד האוטו חיכה לנו, קח אותנו לרכבת ומשם נסענו לטרנטו אשר שמה הייתה צריכה להיות אונייה אשר תוביל אותנו למצרים ומשם באותו דרך שאהרונציק עשה לקנטרה ומשם הביתה לרחובות, ברחובות הה הבסיס שאליו היינו צריכים לבוא ומשם לצאת לחופשה. נסענו ברכבת כל הלילה, עוד אני זוכר היה כל כך קר שתפסנו איזה שמיכה ונכנסתי תחת הספסל של הרכבת ושמה הספסל היה נמוך ולא יכולתי להסתובב ועד שהצלחתי לצאת מהספסל הזה הנשמה שלי פרחה, אני זוכר את זה עד היום. הגענו לטרנטו (עיירת חוף באיטליה) והכניסו אותנו לאחד הצריפים ובדיוק שהגענו אולי איזה שעתיים קודם האונייה שלנו הפליגה ואז נתקענו בטרנטו, ואמרו לנו יום, יומיים שלושה, והסתבר שבסופו של דבר שחיכינו קרוב לשלושה שבועות והיינו צריכים לבלות בטרנטו, לא ידענו שזה שלושה שבועות או יותר נכון זה היה 24 יום אלא כל יום חשבנו מחר וכך היינו מבלים. מהבוקר היינו קמים די מאוחר היינו הולכים לאכול ארוחת בוקר, מתגלחים, הולכים לשחק טאולה, one and four fourtteen איך זה נקרא two and six twentysix  ומי שהיה ממלא את הטבלה הכי מהר היה מנצח, ואני עם המזל שלי עד היום, חוץ מהמזל שיש לי עם האישה לא הרווחתי אף פעם (צוחקים) היינו יוצאים אח"כ אוכלים, האוכל היה לא בערב היה בית קפה ענק שהוא על המפרץ היה, על הנמל ופעם ראשונה שהגעתי לבית הקפה הזה התפלאתי, המון שולחנות אולי 300 שולחנות, כי שמה היה בסיס ענק של חיילים והקפה היה איטלקי והיה מנהל אותו איטלקי ותעלות בין השולחנות, תעלות, תעלות, כל מיני תעלות. בלילה הראשון באנו ישבנו, אז שתינו בירה וראינו שעל כול שולחן אולי איזה היו שמה חמישה שישה חיילים היו שמה איזה חמישים, שישים בקבוקי בירה, זה היה דבר מחריד, המון בירה  ואז הבנתי למה תעלות, כי החברה לא רצו לבתי שימוש הם היו שותים ומשתינים ולכיוון כל התעלות האלה היו מתרכזות לתעלה אחת מרכזית, ביוב כמו בונציה, "גראנד קאנל" (צוחקים כל הזמן) ושמה עבר זרם שיכלו להשקות את הנגב והיה עד שעה שתיים היה פתוח והחברה היו שותים כמו שאמרתי והאווירה הייתה עליזה שאין לתאר. ובצד היה מועדון ושמה היה מופיעה זמרת של אופרה אבל מה הייתה חולת נפילה, כל פעם באיזה קטע של שיר הייתה מתהפכת והחברה כבר היו יודעים היו עומדים עם מים היו שופכים עליה, מעירים אותה והיא הייתה ממשיכה לשיר כאילו כלום לא קרה, (צוחק) וזה היה הבילוי, שמה גם שיחקנו קלפים ויצאנו לטייל בסביבה כי אסור היה לנו להרחיק כי יכול להיות שהאונייה תבוא והנה ביום בהיר הגיעה האונייה, אני עוד רוצה לציין שאת התעודות שלנו ברגע שעלינו על האונייה, הפנקסים של החייל זה..
אהרונציק: פיי בוקpaybook.
אורי: pay book וה-soldierbook נתנו לאחראי למפקד שלנו וזה הועבר אחורה על מנת למסור לעולים ויחד אתנו באונייה הכניסו עשרות של עולים בחורים שנראים כחברה כחיילים,, אנחנו ידעו שנסתדר עקב זה שהיינו חיילים בכל רמה חברנו והם בפנקסים שלנו גם כן עלו ויחד אתנו הגיעו למצרים ואח"כ הגיעו לארץ כעולים איך אומרים ליגלים למרות שהם היו בלתי ליגלים, זה היה אחד התרגילים. והיחידה שלנו העבירה איזה שישים חברה כאלה. אני זוכר שנכנסנו לאונייה זו הייתה אוניית ענק נכנסו בה 11,000 חיילים.
אהרונציק: מה שמה?
אורי: לא זוכר בדיוק. הייתה ענקית ואנחנו כמובן תפסנו מקום בסיפון וקיבלנו ערסל כזה, כל חייל קיבל ערסל.  היינו אמורים לנסוע ארבעה לילות וחמישה ימים להגיע לאלכסנדריה ומשם לנסוע ארצה. אני זוכר שאז נסע איתי אחד דוד קיפניס, אבינועם היה אבל דוד קיפניס היה איתי מיודד במיוחד, והיה מאוד צפוף למעלה, אמרתי לו אתה יודע מה דוד יש לי הצעה, בוא נרד נישן למטה איפה שהכושים, הכושים נכנסו בקומות התחתונות של האונניה כי הם היו פחות מיוחסים והלבנים כמו שאומרים, החיילים האנגליים אנחנו כלומר היינו למעלה בסיפונים, הם היו נייטיבס הם היו בתוך, בתוך האדמה ואמרתי לו אתה יודע מה אולי שמה פחות צפוף, אנחנו אין לנו בעיות נייטיבס, חיילים, לבנים, שחורים, אדומים, אנחנו רגילים להסתדר עם כל אחד, ואז לקחתי, דוד אמר שהוא לא הולך איתי, הוא לא הולך, אמרתי אתה יודע מה אני הלך לנסות והנה בלילה באמת היה פחות צפוף, תליתי את הערסל שלי לא רחוק מהם והנה בלילה אני פתאום שומע שירה, שירה כמו מאוב, הם שרו את השירים שלהם, של הכושים, קמו להתפלל, ני חשבתי שהם קמים לאכול אותי..
אהרונציק: אוכלי אדם..
אורי: כן, (אתה לא זוכר את הסיפור על יד נפולי), כל עוד נפשי בי, היה להם מן שירה כזאת המומה מהבטן ומן ככה מהלב זה היה יוצא וחשבתי לי בחלומות שלי שהנה תפסתי וכל עוד נפשי בי הסתלקתי. ללילה הבא אני מוכרח לסלק את דוד קיפניס(צוחק) ואז אני זוכר כמו הרגע, עד שהשפעתי עליו מה לו עשיתי אמרתי לו תשמע מה אתה סנוב וזה ואתה גאה ולא נאה לך ללכת עם שחורים, בסוף השפעתי עליו ובא. אני ידעתי מה שיהיה באמצע הלילה אני כבר חיכיתי לו במדרגות, הוא נרדם אני התרתי את הזה שלי, את הערסל שלי וחיכיתי לו בסוף המדרגות והנה אני שומע את השירה ודוד קיפניס לא הספיק להתיר את הערסל, עם (צוחקים) ביד אני אומר לו דוד מה יש לך, כל כך צחקנו אח"כ וידענו שזה שום דבר אבל מתוך שינה זה היה דבר איום ונורא. בכל אופן הגענו לטריפולי,לא לאלכסנדריה מש הביאו מכונות והביאו אונו עד קנטרה, עלינו על הרכבת והיו אני זוכר כמו שזה הרגע את הכניסה לאזור הפרדסים בארץ.
אהרונציק: הריח של הפריחה..
אורי: הריח והפריחה וזה היה דבר, שהיינו כל כך רעבים לזה ואת התחנה האחרונה שחיכו לנו והחיילים שחיכו למשפחות ואז נזכרתי בכל תחנות הרכבת שמאות אימהות וכלות והרוסות מחכות על הרציפים ומנופפות עם הידיים וזה הזכיר לי ימים יותר קשים, הגענו לרחבות העבירו אותנו לבסיס וכמובן הגענו הביתה, אני מוכרח לספר שאני בבית אולי אסור לי להגיד הייתי הילד המפונק משום מה והייתי מוכרח להודיע לפני שהגעתי לאימא ולאבא מראש, שלא תהיה חס ושלום איזה התקפת לב לאחד מהם. ועוד אני זוכר שהיינו בצבא הבריטי עשו חשמל לכל המושבה, אימא לא הסכימה בשום פנים לעשות חשמל בבית עד שאני לא יחזור ואחת הסיבות שנורא רציתי לחזור על מנת שישה חשמל בבית וכשקיבלו אותי הייתה התרגשות לא רגילה, זה היה משהו שלא ישכח ועוד אני מוכרח לספר שכל זן היותי בצבא הבריטי הם ליוו אותי במכתבים כל כך מהלב, בעיקר אבא, הוא ממש שמח אותי כאילו ברוחו ונתן לי את העוז להתנהג יפה וציין שההליכה שלנו לצבא הייתה חובה ועודד אותי ובאמת לא יכולתי לשכוח את ההתנהגות שלו למרות שמצבנו הכלכלי בגלל היותי בצבא הבריטי היה בכי רע. הגענו המשפחה, בקושי, בקושי להתפרנסות בכבוד וכשחזרתי ראיתי לעצמי לחובה להחזיר את המצב לקדמותו וזה כמו שאהרונציק ציין אולי המצב היה מצוין אבל פה באזור שלנו היה קשה בדיוק נכנסנו לשנות בצורת, וזה סיפור ארוך, סיפור שאולי נספר אותו בפעם אחרת. ובאמת כשחזרתי לחופשה, אני זוכר שדבר ראשון היה שהבאתי איתי קצת כסף ואז נתתי לאימא וקיבלנו את החשמל והיה אור בבית, איך אימא אמרה, כל זמן שאורי בחוץ לא יהיה אור. כשחזרתי היא אמרה אור הגיעה וגם אור קיבלנו מחרת החשמל. היינו כשלשה שבועות חופשה בבית, אני זוכר את המסיבות ואת הפגישות ובאחת המסיבות שאימא עשתה לי לרגל בואי, זאת הייתה מסיבת ענק לכל המושבה והשמחה הייתה רבה, עמדה בפינה איזה נערה בלונדינית, דקת גזרה עם שיער ארוך ואמרתי בלבי, איך מתלבשים על הילדה הזו. עובדה, היום היא אם ילדיי. אחרי שגמרנו את החופשה, חזרנו לרחובות ופגשנו אז את החברה לכו והתגייסו לבריגדה, ביניהם היה שלוימלה מיבנאל, שלוימלה קרמר. מסתבר שגייסו את החברה שימלאו את השורות לצעדת הניצחון בלונדון, אנחנו כבר לא היינו לא בצעדת ניצחון ולא שום דבר, חזרנו הביתה אמרתי לאהרונציק, אהרונציק מפה אנחנו לא חוזרים יותר. היחידה אחרי חודש הייתה צריכה לחזור בחזרה לאיטליה, אבינועם חזר והתחתן אז בידית ואתה זוכר הייתה שמחה, הייתה חתונה יפה מאוד ואנחנו נשארנו ברחובות עוד שבוע והנה התקבלה הודעה שביום ראשון צריך לעלות על הרכבת ולחזור לאיטליה, אני היה לי קשרים חברותיים, מאוד אדוקים עם אחת החובשות שהיו שמה, אולי בבית ספר עממי באיזה שהוא מקום ואמרתי לה תשמעי, חברות נמדדת בעזרה אחד לשני ואת חייבת לעזור לי לצאת מהצרה הזאת שאני לא יחזור לאיטליה, אמרה, תשמע אורי יש רק דרך אחת, אתה חייב לשכב חולה בחדר חולים, אמרתי לה אני לא יתום יש לי אח את אהרונציק, אמרה תכניס גם אותו, מה נעשה? אמרה לי אתה יודע מה, אני אצייר לך פצע רציני ואתה תבוא אליי אני יחבוש לך אותו ויעשה תעודת מחלה רצינית שאסור לך לנסוע כואב לך בזה למעלה ברגל וכמובן שנינו עשינו את התרגיל הזה, הכניסה אותנו לחדר חולים, היחידה הפליגה, אנחנו נשארנו וכבר לא חזרנו יותר לאיטליה. היינו איזה חודש, חודשיים ברחובות, ואז ראו שאין מה לעשות אתנו והגיע הדיסצארג' הנייר המפורסם ולא נתנו לנו להשתחרר כי היינו צריכים לקבל את החליפות המפורסמות, אתה זוכר קיבלנו חליפה,
אהרונציק: מגבעת..
אורי: קפלוש(?)..
אהרונציק: נעליים חצאיות
אורי: נעליים חצאיות
אהרונציק: אף פעם לא הלכתי עם נעליים חצאיות.
אורי: עניבה. אתה זוכר, תחתונים, גופיה, אתה זוכר? הלבישו אותנו מכף רגל עד ראש והיות והיינו רחבים גם הרגליים היו רחבות, הלכנו יחפים רוב הזמן וגם היינו רחבים והאנגלים הם מן קטן הכל היה קטן עלינו הנעליים לחצו.
אהרונציק: המעיל גשם.
אורי: המעיל גשם היה יפה, המעיל גשם היה מצוין. הלבישו אותנו כמו חתנים, אני זוכר הלכנו והשתחררנו והגענו הביתה משוחררים מצבא ההגנה לישראל ופה מתחילה המלחמה החדשה הן מלחמת קיום והן מלחמת שחרור ואח"כ עוד הרהב מלחמות ישראל, איפה שאנחנו השתתפנו, ילדינו השתתפו וזו פרשה ארוכה, ארוכה, עד שאנחנו יושבים היום ב-1982 ומספרים, ונקווה שבמשך הזמן אולי אפילו היום להמשיך ולספר לאט, לאט את הקורות לאורך הדרך הזו.

אורי: אני מוכרח לספר קוריוזים שהיו אחרי שהשתחררנו מהצבא הבריטי וקשה להאמין שהיו דברים כאלה מעולם, אחרי שחזרנו החברה התחילו להתחתן כי החברה חיפשו בית, היו חמורים גדולים..
אהרונציק: רצו לבנות קן!
אורי: רצו לבנות קן, רצו בית חם. ואז אני זוכר שהיינו מחתנים אחד את השני וכשמישהו היה מתחתן היינו מתאספים אצלו יומיים קודם, עוזרים לו להכין את החתונה. חוגגים בשמחה יחד אתו את החתונה ממש כמו אחים. אם זה היה בנהלל, אם בכפר יחזקאל, אם בתל הדס, ביבנאל או בכפר גלעדי. המעניין בכל הסיפור הזה, שאת הכלות הצעירות היינו עוזבים בבית. מכול מיני סיפורים היינו מספרים להם והיינו מתחמקים וכדי לגלות את השמחה ביתר קלות ובלי ביקורת והמון סכסוכים היו על הרקע הזה עם הכלות הצעירות. אני זוכר שפעם אחרי שאני התחתנתי עם בילה והיינו צריכים לחתן את אברמלה סלוצקי (נענע) וסיפרתי לה שאימא לא מרגישה טוב ושאני צריך לסייד וכל מיני סיפורים אח"כ סיפרתי לה שאני חולה והייתי שבוע מחוץ לבית וכמובן שזה עלה לי ברחיצה טובה אבל השמחה הייתה גדולה היה שווה, וכך מאחד לשני כולם ביחד ושמחנו רקדנו, הרגשנו נפלא וזה היה מן היפרדות מהצבא הבריטי וכדיברנו ונפרדנו מהצבא הבריטי ועוד שכחתי לציין את שתי התאריכים שהם זכורים לי במיוחד. התאריך הראשון הוא 6.6..
אהרונציק: השבת השחורה.
אורי: 6.6 בפלישה של צבאות הברית לאירופה, היינו אז בלולה, אני לא יודע אם היית אתנו, וכשהודיעו לנו על הפלישה וידענו שזה תחילת הקץ של הגרמנים, השתכרנו ושבוע ימים לא ידענו איפה אנחנו והשמחה הגדולה השנייה שהשתכרתי שבועיים והם חסרים לי בחיים זה היה כשגרמניה נכנעה וכשהתפרסם הדבר יצאנו לרחובות, שתינו, שמחנו, רקדנו וממש שבועיים חסרים לי מחיי. אלה היו שתי שמחות שאיבדנו את העשתונות וכשאני חושב על זה עכשיו, אחורה, אני יודע מה הלחץ שהיינו נתונים בו כאשר קיבלנו את ההודעות האלו היינו מוכרחים לחגוג בצורה כזו. ומתפלא ששכחתי קודם שסיימנו את הנושא על הצבא הבריטי שלא הזכרתי ובכן עכשיו נזכרתי וסיפרתי את הקוריוז הזה. אז שחיתנו אחד את השני, את החברה והשמחות נגמרו והתיישבנו כל אחד במקומו , מעניין לציין שעד היום 40 שנה אחרי שהשתחררנו מהצבא הבריטי ועברנו את מלחמות ישראל וגידלנו ילדים, החברים שלנו האמיתיים שאנחנו נפגשים אתם עד היום הם אלה ששירתו אותנו ביחידות ובכל היחידות, אם זה חברה מכל פינות הארץ. כשנפגשים אתם הפגישה היא אמיתית, חברית ולא פעם בדרך חיינו הארוכה מאז השחרור אנחנו נעזרים אחד ע"י השני ובנפש חפצה, עוזרים אחד לשני. וכנראה לי שהקשר מאז ממשיך ואפילו מתהדק. אני יכול להגיד. 
אהרונציק: המשבר שהיה בין החיים של הצבא הבריטי לחיים, זה כלל אתה\ השבת השחורה. השבת השחורה זה היה ה-29.6 זה היה אחרי השחרור שלי מהצבא ואני זוכר שבלילה קודם הייתה מסיבת קצרי בבית קשת והזמינו לשם לבוא מהישובים החקלאים, אנחנו באנו, הכיבוד היה די צנוע בימנו אנו אבל אז זה היה ברוחב לב ואני זוכר שבבית קשת היה חדר האוכל בצריף  שמה התקיימה מסיבת הקציר ורקדנו עד לשעות הבוקר המוקדמות ולמחרת בבוקר זה היה בשבת השחורה-29.6 אנחנו  עוד לא ידענו שום דבר וחיפשנו תחבורה להגיע ולחזור הביתה והיה שמה טנדר אחד שנהג בו בחורציק ג'ינג'י שקראו בומה  עלינו על הטנדר ומהיציאה לכפר תבור בואדי עצרו אותנו משמרת של חיילים אנגלים עם הכומתות האדומות הכלניות בתחילה לא הבנו מה העניין כי עוד לא ידענו בכלל מה שקרה שהתחילו החיפושים ביישובים החקלאים, בקיבוצים במושבים ובכל אופן הושיבו חייל אנגלי עם טומיגן(סוג של רובה) טעון לשמור עלינו בטנדר והובילו אותנו עד תל עדשים בשדה תירס, זה המקום בערך איפה שעכשיו המועצה האזורית והמכללה של אוהל שרה ושמה היו אנגלים ואזרחים שדיברו עברית ישבו שם בין שורות התירס, אספו מאתנו את התעודות זהות ולפי המיון שלהם ככה הבינונו שהם הוציאו את האנשים שהיו שייכים לפלמ"ח. וככה היה, החזירו אותנו בחזרה את אלה שלא חפשו, החזירו לנו את התעודות, העלו אותנו חזרה לטנדר והחזירו אותנו לאותו מקום מאיפה שבאנו, עם המשמר של החייל האנגלי, וחזרנו עד המשמר בכפר תבור, הטנדר כמובן חזר לבית קשת ושמה היה סרן אנגלי, קפטן ואני רק השתחררתי מהצבא הבריטי עוד הייתה שפה רצוצה באנגלית בלשוני ואמרתי לו שהחווה החקלאית שלי לא רחוק מכאן ואני רוצה ללכת ברגל והוא אמר לי בקשה ואני בקשתי ממנו תעודה "רייטינג אורדר" והוא אמר לי, לא היום not today , היום אין דברים כאלה אתה רוצה, תלך, אני החלטתי ללכת והכרזתי מי מצטרף לכיוון עין חרוד וקפצה מהטנדר נערה והיא אמרה אני רוצה להגיע לעין חרוד והזמנתי אותה מבלי להכירה והתחלנו ללכת בכיוון הכפר נאורה בקיצור רציתי ללכת...
אורי: ____
אהרונציק: לכפר יחזקאל ואני לא ידעתי מי הבחורה הזאת אבל היא אמרה שהיא נמצאת בהכשרה בעין חרוד, אגב זו אשת רבין כיום, אז לא הכרתי אותה והגענו לכפר נאורה ושם בין המוכתר היה ידידי, ידיד שלי הוא היה בא תמיד לדוד באום, הוא היה מהקרן הקיימת עוסק בקרקעות לריכוז שטחים ותמיד היה עובר על יד חלקתנו והייתי מכבד אותו מהירקות שהיו בגינה וכשהתקרבנו לכפר התחילו לזרוק עלינו אבנים, הילדים אבל כאשר שאלתי אותם איפה בית השיח אז הפסיקו והראו לי והגענו לבית השיח שהייתי בידידות עם בנו עבדאללה במשפחת זאת, וקיבלו אותי פה והכניסו אותי ואת הנערה למדפה, בדרך כלל לא נהוג להכניס נשים למדפה(מדפה זה 
אורי: חדר אורחים.
אהרונציק: חדר אורחים. הם ידעו שהייתי בצבא הבריטי ומהם שמעתי שיש לי מזל שרק עכשיו היה פה שריוניות של הצבא הירדני..
אורי: חיל הספר.
אהרונציק: חיל הספר.
אורי: עם הקלפק, עם החגורה האדומה, הארנט עם הנעליים 
אהרונציק: והם סיפרו שכל הישובים היהודיים, העבריים מוקפים בצבא של האנגליים ושל העבר ירדנים והם עושים חיפושים, רק מהם ידענו, זה כבר היה בשעות אחר הצהרים. לאחר סיפורים הם ידעו שהייתי בצבא הבריטי וסיפרתי להם הרבה על איטליה ואחרי כיבוד יפה עזבנו אותם זה כבר היה בשעות לפנות ערב והם אמרו לי שלא כדאי לי ללכת בגלוי והלכנו בתוך הואדי בואדי סידר שהוא מוביל בינינו לבין קבוצת גבע והגענו הביתה לכפר יחזקאל והתפלאו מאיפה באנו, מאיפה באתי, אתה לא יודע מה שהיה פה, עצרו הרבה אנשים ולקחו אותם למחנות הסגר בקיבוץ תל יוסף הם הרגו חבר שלנו את חיימקה חרודי באמצע חליבת הפרות והבחורה הזאת הסתבר שהיא מהפלמ"ח והיא עד שהגענו הביתה בכלל נזהרה מלדבר והיא הייתה חייבת להגיע להכשרה שלה בעין חרוד והיא הייתה שייכת לפלמ"ח. השבת השחורה השאירה ביישוב העברי בכל הארץ הרגשה קשה מאוד, אצלנו בכפר הצעירים שלקחו למעצר, קודם הם היו באיזה מחנה על יד סרפן איך הוא נקרא? ואח"כ הם היו ברפיח, וצלנו תכף סידרו עזרה הדדית למשקים איפה שנלקחו בחורים הצעירים שכל בעלי החיים בעיקר הפרות לא יסבלו מחוסר אספקת ירק,
מזון וזו אחת הסיבות שאמרתי שהיה לי משבר קשה במעבר מהשחרור של הצבא הבריטי לחיים אזרחיים בארץ
אורי: אהרונציק: ספר על החיפושים במושבות וכמובן שכשחיפשו, חיפשו בכל הארץ. אנחנו היינו שייכים לחי"ש ועסקנו בשמירה בלילות, באמבושים מחוץ למושבה, בסכסוכים עם ערבים ומלחמות עם כל מיני פולשים לשדות והיינו מתורגלים ומאומנים לכל מקרה חירום. והנה אנחנו עבדנו בקבוצת פלחה שהיינו בה חמישה שותפים, זה היה עמוס אברמזון, רפי ליבוביץ, תגר, ___ יגורוב ואננחנו משפחת שרפמן וגרינברג. כמובן שאת העבודות עשו הצעירים והיינו עובדים במשותף והשמחה הייתה רבה בעבודה, והנה יום אחד שאנחנו עסוקים באיסוף החומוס לאסוף חומוס ולעשות עגלה רזיד(?) עם חומוס זה דבר לא קטן,אז מעמיסים עם עגלה גדולה כי החומוס עם ענפים צרים וצריך מאוד להיזהר, צריך לקום מוקדם מאוד כדי שזה יהיה רטוב מהטל על מנת שהתרמילים לא יפלו כי חבל על כל תרמיל ואני זוכר שיצאנו רפי, עמוס, אני, היינו שלושה ובשעה 9 כבר העגלה הייתה אדוקה, עמוסה והתכוננו להגיע הביתה. עוד לפני שקשרנו את העגלה, עוד לא התחלנו רק, פתאום הגיע רוכב בשדות עם סוסה לבנה וצעק: מתקיפים את כינרת, מתקיפים את כינרת מהר להגיע לכינרת, צריך עזרה, מהר. אנחנו מההודעה הזו עלינו על הגלה כמו שהיא והגענו ליבנאל כמו בן חורה על שני הגלגלים הקדמיים, הגענו ליבנאל בכל עוד נפשנו באנו, הפרדות היו רטובות מזיעה זו הייתה ריצה מהתלול ליבנאל אני חושב כשני קילומטר כמו איילות שלוחות הפרידות הלכו ועמוס אברמזון עם העגלה ואנחנו אוחזים אחורנית איפה ששני הגלגלים נשארנו ובדיוק הגיע האחראי במקום והודיע שמיד צריך להגיע לכינרת וכמובן כולנו ברגל לכינרת. אני זוכר שהגענו לכינרת מההר, כמובן כולנו עם נשק. אני זוכר שראינו את השיירה, הייתה השרשרות האנגליות שסוגרות על כינרת מסביב, שמנו, החבאנו את הנשק באחד המקומות והגענו רק עם מקלות למטה. על מנת לשבור את המצור על המושבה כינרת ואני לא אשכח אז את עמוס אברמזון, עמוס אברמזון בגופו התנפל על החיילים כל מי שהתקרב דקרו אותו עם ביונת(סוג של סכין) , לי עד היום יש סימן בצד מהדקירה זו שלהם, ככה הרחיקו אותם אבל עמוס אברמזון לא פחד משום דבר, הוא התנפל על הקצינים ובקושי, בקושי הוא יצא חי מהם הם מאוד רצו להרוג אותו רק כנראה הי לאיזה מפקד אנושי שלא נתן להרוג אותו, וראינו שאנחנו לא יכולים להם , אז החלטנו להדליק אש, זה היה כמו שאמרתי בזמן הרזידה הובלה וירדנו יותר נמוך, גנבנו, הדלקנו אש מעל יד הגדר והאש תפסה בקוצים והשמירה על הכינרת של האנגלים התפוררה וכך פתחנו את המצור על כינרת ואני זוכר שכולנו חזרנו הביתה כואבים גם ממכות האנגלים, גם מהריצה בהרים וגם מהמצב אליו נתקלנו למלחמה ממש גלויה עם הכוחות הברטים בא"י שלדאבוננו פנו גם ליישוב העברי והתחילו לעזור דווקא לערבים.
אורי: התקופה קדם מלחמת השחרור מלאה קוריוזים ואנחנו לא רוצים לחזור ולספר כי הדברים האלה מסופרים ונדושים על מספרים וכותבים יותר טובים מאתנו, אך יבנאל אפשר להגיד לקחה חלק בכל נושא ובאופן הטוב והמוצלח ביותר. בני יבנאל כמו בני כפר יחזקאל ובני נהלל התגייסו אל הצבא הבריטי, בהתנדבות ולא כמו יתר ורבים מבני הישוב, כמו כן במלחמות ישראל הם המשיכו ונתנו חלק וקורבנות לכל אורך הדרך ולכן אני לא רוצה לספר ולהמשיך כי האנשים עוד חיים, אך דבר אחד בכל אופן אני מוכרח לציין למרות שהוא לא כל כך סימפטי וטוב. כשמפרים היום על מלחמת השחרור, תמיד מציינים, אנחנו בזמננו, עשינו, פעלנו, אך כשאני מסתכל אחורה וביושר, מסתבר שלא כולם התגייסו ונתנו את כול מה שהם יכלו ורבים מהנוער התחבאו תחת כול מיני דברים והעיקר לא להתגייס לצבא הגנה לישראל, כך שהיום הנוער שלנו נותן ותורם לא פחות מאנחנו שמדברים על תקופה של התנדבויות וכיוצא בזה. עוד אני מוכרח להגיד שמה שעשו כל אנשי האנשים שנלחמו במלחמת השחרור, ועשו הרבה מאוד. יחידה או כמה יחידות של צנחנים או גולני במלחמות העקובות מדם שהם עברו אולי עשו אפילו אישית הרבה יותר, מסוכן יותר ותרמו לא פחות מאתנו שהשתתפנו במלחמות ישראל הקודמות.