זיכרונות        -   	גריטה ליבוביץ	

זיכרונות אלו הועברו לכתב מהקלטות זקני היישוב בגליל.
ההקלטות נערכו ע"י אורי שרפמן מבית-גן(יבנאל) והם רכושו הפרטי של בלהה ואורי שרפמן.
ההקלטות נמסרו לארכיון המושבות יבנאל משמר השלושה ובית גן אשר יהיו לתועלת הציבור כולו. 

									תמלל ע"י יואב בוקשטיין

גריטה: נולדתי בינואר 1902
אורי: מה התאריך של היום?
גריטה: היום התאריך דצמבר 1986.
אורי: אז בת כמה את?
גריטה: בת כמה תעשה אתה את החשבון, בבקשה.
אורי: בת 84, בינואר.
גריטה: כן, עוד מעט..
אורי: ב- ב2 בינואר את תהיי בת 84 אז גריטה  ליבוביץ שתהיי בריאה ושתאריכי חיים ושיהיה לך המון נחת,נחת,
תודה, אל תאחל ימים תאחל לי להיות בריאה זה הכי חשוב.
אורי: עכשיו ספרי לי את תולדות חיי בעיקר אני רוצה את התקופה...
גריטה: רגע אחד אני יתחיל לספר מאז שהתחילה הציונות. המשפחה שלנו היינו לגמרי חופשי, רק ידענו פסח, מצות וסדר וכל זה והחגים הקבועים אז קנו תמיד ____ הוטל גדול יהודי___ בית הכנסת ואחרי זה בערב היו מתאספים כל המשפחה לא כל אחד היה צריך עכשיו, עייף, לבשל בבית מכל הרבעים בוינה התאספו בבית מלון, אלו היו החיים. יותר מזה אני לא יודעת מילדות.
אורי: אז איך הגעת לציונות?
גריטה: לי הייתה חברה אחת, אני הייתי בת יחידה ולה היו אחיות יותר מבוגרות באקדמאים והן היו בשומר הצעיר ועל ידה אנחנו הגענו, בשומר הצעיר לא קיבלו אותנו כי לא ידענו פולנית ולא ידענו עברית אז הלכנו ללאו וס..
אורי: כחול לבן.
גריטה: כן, עשינו טיולים אתם אז ככה הגעתי קצת, אחר כך התחילו נאומים, היה מרטין בובה בקונצרט באולם הגדול על מה זה בכלל ציונות ולמה, ושלא נשנא כל כך את הפולנים, היהודים עם הפאות והכל לאט, לאט היו..
אורי: באיזה שנה זה היה?
גריטה: זה היה בשנת 1918.
אורי: זאת אומרת אחרי או בסוף המלחמה העולמית הראשונה. ואז היו פליטים יהודים מפולניה ומכאן הייתה.
גריטה: לםני זה הם היו כאלה בכפתן היו מנקים את האף, לא אהבנו אותם אבל רצו שאנחנו ככה נתקרב אליהם גם כן. ומה היה העיקר היה מרטין בובה סידר  יום של נוער יהודי  מכל וינה. והיה דוקטורים כל מיני דוקטורים שארגנו את זה. וזה היה מקום, וכל אחד בא עם החשמלית מהשכונה שלו, באנו במקום מסוים עם המנהיגים שלנו, לכל אחד היה מנהיגים וזה היה מקום כמו גניגר עלה כל כך ומרטין בובה עמד למעלה ואנחנו והמון מה זה מאות אולי אלפים נוער היו שבאו מכל המקומות וכל הארגונים והוא עמד למעלה, הוא הרגיש את עצמו כמו משה רבנו בטח זה היה ככה כמו שאנחנו תמיד שומעים על משה רבנו שעמד למעלה ומסביב..
אורי: היה לו זקן?
גריטה: לא הוא היה  כזה, אז הוא היה דוקטור אח"כ נהיה פרופסור והוא סיפר לנו על היהדות והוא אמר העיקר היה, עם יהודי יותר מידי תרבותי ואנחנו צריכים חזרה לטבע ואנחנו לא יודעים מה שיהיה ואנחנו צריכים מולדת בפלסטינה ואנחנו צריכים לעזוב תכף ומיד, אתם כולם תלמידים, תכף ומיד אתם עוזבים את הגימנסיות והולכים לעבוד וללמוד חקלאות. אתה שומע, זה הוא היה ובאמת נוסדו, זה היה דבר אתה יודע תתאר לך רבבות של 16, 17 הם בשביל אידיאלים מוכנים אתה מבין זה היה דבר חגיגי, דבר יוצא מהלל אי אפשר לשכוח דבר כזה ובאמת ככה זה היה. ייסדו על יד וינה היו לגויים חוות וסידרו לנו בקבוצה שלי זה היה איזה שעה מוינה לשבת ליום ראשון באנו תמיד הנה לוינה.
אורי: ומה אמרו ההורים?
גריטה: אל תשאל, אל תשאל. המשפחה שלנו אמרה לאימא ללכת איתי תכף ומיד לפסיכיאטר, הלא אני לא נגעתי בשום דבר בבית כשביקשו אותי פעם בואי עזרי לנגב את הכלים אז אני אמרתי ____  הייתי צריכה להתאמן על הפסנטר, שום דב לא עשיתי מפונקת בת יחידה. כל הדודים וכל הדודות היה להם בן יחיד או בת יחידה כי היו כולם תעשיינים אתה מבין ולא רצו יותר ילדים וכשהם באו מפראג או כשמאיפה שבאו, קיבלתי, תמיד היה לי הרבה מאוד כסף .
אורי: וכל המשפחות היו ..
גריטה: לאבא שלי היה איזה שיגעון היה לו איזה חנות שם שיש תפוחים ענקיים הוא אהב להביא כאילו הביתה, מה חסר בבית, וכסף היה לי..
אורי: וההורים של יתר הנוער?
גריטה: אז תשמע, קודם לא דיברו עוד מה שהיה אצל ____החברות של גם כן. הלכנו כולם, על יד וינה היה מקום אחד פישל מנט(מקום) שם אני הלכתי ומי היה ראש הקבוצה שלנו, המורה מילו מפתח תקווה והוא היה כל הזמן הוא נשאר עלינו ראש, וקיבלנו, משעמם , שמחו שבאים לעזור, לתלוש אני יודעת? את התירס! את העשבים , אח"כ עמדנו על יד טרקטורים ודברים כאילו ומחרשות, לא, נו איך אומרים, אני חושבת כשאני לבדי רק בגרמנית ומה שאני מדברת לטדי כל הזמן אז אני מתבלבלת..
אורי: אין דבר את יכולה להכניס גרמנית גם כן.
גריטה: היו שם מכונות קציר ואני אהבתי תמיד להצטייד, נורא אני אהבתי להצטייד הייתי הראשונה, החברה שלנו אמרו הייתי רזה לא אהבתי לאכול...
אורי: וכמה שנים הייתי שמה בכפרים?
גריטה: שנה.
אורי: לא למדתם גימנסיה.
גריטה: לא, כולם עזרו, מה זה..
אורי: אלפים או שעשרות?
גריטה: אנחנו היינו בערך מאה איש, לו ידעתי שאתה בא הייתי מחפשת את התמונה שמה גם רואים את מילו הזה יושב שמה מעשן. היו, באו, לא הכל היו, אני הייתי הוינאית היחידה במנזה, ראית את משפחת מנזה?
אורי: כן, כן בטח.
גריטה: הוא, היא באה מלובלין, היא הכירה אותו אח"כ. אז התחילה הציונות ולא היה מרטין בובה תכף באותו היום שאמרתי לך, בינתיים היו הרצאות מה שאנחנו ידענו הרצאות באולם הקונצטרטים הגדול והביאו מלובלין, מלודג' ומורשה ובאו הנה וסידרו להם מגורים סידרו להם בקסמים של חיילים, סידרו להם מקום אז לא היה עוד אנטישמיות בכלל, לא אהבו את הולישים(החרדים עם השטרימלך וכל זה) לא אהבו, גם אנחנו לא, הם היו מלוכלכים והכל..
אורי: ושם היו הרצאות. אחרי נה מה קרה?
גריטה: רגע, אחד היה ככה, לא אני מוכרחה לספר לך. סידרו לנו ככה, הם סמכו, אנחנו לא רצינו לאכול את האוכל שלהם כי היו כאלה שאכלו כשר, אז היו איזה בחורות, אימא שלהם של אלמנזה היו שמה אחיות והן ידעו לבשל ועשו קרפלך וזה. העיקר הם נתנו רק את הפרודוקטים וכסף לא רצינו אצלם, למדנו לעבוד עבודות, כל העבודות וקיבלנו ציונים אח"כ, אני קיבלתי ציונים מצוינים גם כן. נתנו לנו דירות, כמה בתים של בנות לחוד ובנים לחוד ומילו השגיח על כל דבר. מילו אמר לנו ב-9 בערב כולם יהיו בבית ולא יוצאים כן, אבל היו כאלו אני זוכרת היה חבר והזמין אותי לטייל, אז קודם כל אמרתי שאמרו לנו שאחרי 9 לא ללכת שנית עם אחד אני לא הולכת לטייל עם חברה כן אבל עם אחד לא וכשאנחנו נסענו אח"כ ברכבת כבר והכל אז סיפרו לי, זה סיפרו כנראה גם בפלסטינה, במשרד בפלסטינה. כי הם אמרו גריטה אנחנו פוחדים אותה לא ימכרו ודיברו על זה אני לא יודעת כלל ששמו לב לזה, כן המילו הזה השגיח על המורל על כל דבר לא הי שמה. טוב אח"כ באוקטובר פלסטין עם לא עשה כלום, הם אמרו הם לא נותנים, האנגלים לא נותנים ספיטיקטים(אישורי מעבר לארץ-כמו דרכון) לא כיולים לבוא, מילו הזה סידר פספורטים כאילו אנחנו,הרי במלחמה עזבו הרבה את הארץ ונסעו להונגריה ולכל המקומות שלהם..
אורי: כאילו אתם עכורים..
גריטה: כאילו אנחנו, חוזרים הביתה.
אורי: פליטים?!
גריטה: כן, לא קראו את זה פליטים רה המיגרנטים (מהגרים) את כל אחד יותר מבוגר עשו ושמות שינו והכל והוא אמר, אנחנו ניסע עם הפספורטים שאני סידרתי, אתם רק אל תתערבו אם אתם לא יכולים לעזור אז אל תתערבו. וככה זה היה ואנחנו נסענו..
אורי: לאן?
גריטה: באוקטובר אנחנו נסענו לארץ
ומה אמרו הורים?
הו ההורים זה היה דבר נורא, זה היה דבר נורא אבל הכי נחמדה הייתה סבתא, סבתא אמרה לה סיפן, לה סיפן, תנו לה לנסוע עם כולם, קודם כל הבטיחו להם, הבטיחו בבית שהם יסדרו לי תכף ומיד שאני יכנס לגימנסיה הרצליה זה הבטיחו למשפחה החברה שלנו כן, קודם כל, אני תכף חשבתי שיחכו עם זה, הם יעבדו ואני הלך ללמוד אבל לא אמרתי שום דבר ושנית הסבתא אמרה: היא לא אוכלת רק קונים לה פרפרטים וברזל והכל והיא לא אוכלת, אולי שמה היא תלמד לאכול...
אורי: אם יהיה.
גריטה: כן, סבתא היא לא זה היא לא תיארה ואמרה, (מה היה באמת מה זה לא היה) והיא אמרה ככה: אם ימצא חן בעיניה אז למה לא תהיה איזה שנים שמה, ואם לא, תכף נשלח לה כרטיסים והיא תחזור. הסבתא הצילה את המצב אתה מבין והכל היא הצילה את המצב, עם האוכל ועם כל זה וזה גם כן בא לאימא ולאבא לראש. אם זה לא מצא חן בעיניה תכף נוציא אותה, אז עלה קצת כסף, אתה מבין ככה זה היה. נו אנחנו נסענו...
אורי: באוקטובר איזה שנה?
גריטה: אוקטובר 1916 באנו ארצה..
אורי: איך הגעתם ארצה?
גריטה: זהו פשוט מאוד, נסענו עם הרכבת הביאו אותנו עד טרייס שמה היה לי חבר מילדות, אבל הוא לא רצה, הוא היה ציוני אבל הוא אמר הציונות שלי זה רק ללכת עם הקופסא של קרן קיימת. בסדר והוא בעכו היה אבי היה קורא את זה עכו קראו לזה הוינאים, אבל רק לשחות הוא הלך לטכניון והוא אמר שהוא מוכרח לגמור את הטכניון, הוא לא יכול לחשוב על ארץ ישראל על פלסטינה קראו לזה אז. טוב אנחנו באנו. מטרייס אז האונייה הייתה צריכה עוד שלושה ימים ובטרייס היה לי דוד שהוא היה רופא מחוזי בטרייס הוא היה האח הכי צעיר של סבא אני אף פעם לא הכרתי אותו הם היו בגרץ ואח"כ עברו לטרייס. באתי אליהם, שמחו מאוד להכיר ולשמוע על ציונות והכל והיינו שמה והם הרשו לי שאני יביא גם חברה שלי. הראו לנו מסביב את הכל והלכנו גם לשוק. אתה יודע בטרייס יש רוח לפנים שקוראים לו בורה ואז שמים חבלים בכל מיני מקומות כדי שאנשים לא יפלו לים. הבורה הזה זה לא סתם רוח זה סערה, אבל כשאנחנו היינו לא היה הבורה.היינו שמה שלושה ימים, רציתי להגיד לך שפה מתפנקים כל כך  הרופאים, הוא רופא מחוזי היה ויום ראשון הוא אכל צהרים יחד אתנו  ולמחרת לא ואנישאלתי דודה איפה ה(יידיש או פולנית) הנץ זה היה אצלה מובן,הנץ זה רופא, זה היה אמלה מובן שהוא אוכל מתי שיש לו אפשרות. ובכן האונייה התחילה לנסוע כולם היו נחמדים...
אורי: מה היה שם האונייה?
גריטה: אני שכחתי, כרגע שכחתי, אולי פעם אחרת אני אזכר, לא חשוב העיקר החברה התחילו להקיא והכל היה נורא, נורא, נורא, אני לא...
אורי: זו הייתה אונייה גדולה? אוניית נוסעים או אוניית מסע?
גריטה: אוניית גם מסע, גם נוסעים לא היו שמה נוסעים רק אנחנו הקבוצה שלנו..
אורי: כמה הקבוצה? גריטה: התאספו היו יותר ממאה איש, למטה כמובן ישבו לא בקבינה..
אורי: מנזה גם כן באו אתכם ..
גריטה: מנזה כן ומרים, מנזה ומרים היו אתנו ועוד איזה משפחה כרגע אני שכחתי את השם כי לא חשבתי עליכם הם אח"כ מבקעת....... טוב אז אני יספר הלאה. אנחנו באנו מטרייס אנו באלכסנדריה עברנו..
אורי: כמה זמן?
גירטה: מה?
אורי: נסעתם.
גריטה. איזה שבוע אני יודעת, לאט, לאט זו לא הייתה אונייה מהירה שבפעם השנייה שהייתי בוינה אז הדוד קנה לי כרטיס באונייה מהירה. באנו לאלכסנדריה ראינו באלכסנדריה איזה יופי הכל לבן שמה אתה מוכרח ללבוש משק]י שמש, הכל היה איזה לובן היה יפה מאוד והתייחסו אלינו יפה גם כן ולמחרת נסענו הלאה ובאנו ליפו וביפו לא נתנו לנו לרדת..
אורי: איך ראית את הארץ מהאונייה?
גריטה: רגע אחד, עוד לא ראו כלום, ראינו אחד את השני, רצינו ביפו, היינו נוער היה לנו תמיד על מה לדבר ומה לא. ובכן ביפו לא נתנו לנו לרדת נסענו הלאה בחיפה, בחיפה האונייה נעמדה, בא צבי יהודה, איש הפועל הצעיר, עם סכין תפוחי זהב וכנראה בכיס גם כן היה לו משהו חשוד, עלה על האונייה ובחיפה גם כן לא נתנו לנו ללכת, האוכל אנחנו שפכנו כבר כולם לדגים ולא היה מה לאכול, המטרוסים(?) היו מאוד נחמדים, הם אמרו שסרדינים יש יכולים לתת לכם כמה שאתם רוצים, אבל הלחמניות שמקבלים כולם מספר אז לא יכולים לתת ____ אני אומרת לך מרעב הכל נתנו לדגים. טוב אנחנו באנו לביירות, בבירות אמ רצבי יהודה הקפיטן יישן והקצינים ישנים ואנחנו יורדים בשקט, בשקט מהאונייה, מובן לא היה על הגנק ויי(האזור ממנו יורדים למעכן מהסירה) רק אנחנו ירדנו על חבלים אבל זה היה כיף, בגיל הזה לא פחדנו ולא כלום, וסירות זה היה באמצע הים זה היה, זה לא שמה כבר בנמל, והם עזרו לנו כל כך יפה, לא הלך לאיבוד לא חפצים, לא שום דבר וירדנו לסירות ומהסירות הוא כנראה נתן כסף לקצינים והכל סידר את זה. באנו לביירות שמה הביאו אותנו לאיזה מלון יהודי ונחנו שמה, בערב הבחורים הלכו שם ברחובות הם רצו לראות דברים הם אמרו זה לא בשבילנו אז עזבנו אותם לבד ולמחרת באנו לביירות זה היה די קטן והרים של חלבה, כל מיני צבעים ראינו ובכלל הכל היה ושוב פעם הלכנו לאיזה גן ילדים יהודי ושם לנו גם כן לילה אחד כולם והוא שמר עלינו מילו וצבי יהודה ובדליזנסים נסענו אחר כך ארצה ב... אוי איך קוראים את המקום הזה קרוב מישראל כבר ?
אורי: מטולה- כפר קילה.
גריטה: לא, לא, לא זה היה עוד לא, לא, איך קוראים.... שמה היהודים לא רצו שנבוא, זה היה יום שישי, אז הם שלחו לנו תמרים כל אלה.
אורי: צור? צידון?
גריטה: כן בצידון, הם אמרו שהם פוחדים מערבים שאנחנו לא נלך שנישאר על יד הים וזהו אז נשארנו ואכלנו מה שהם נתנו לנו, פיתות דברים כאלה אני יודעת. האלה למחרת אחרי שבת למטולה...
אורי: בדליזנסים?
גריטה: קודם כל למטולה ברחוב שמה קרוב ל.. נתנו לנו ציוד והיו שם יהודים כבר גם כן, שולחן ערכו  ארוך ודברים טובים והכל, אכלנו והכל..
אורי: הכל את מדברת על 1919 כשהסבא שלי היה ראש המותר של מטולה.
גריטה: זה לא ידעתי, התעניינתי מי היה מוכתר, החברה היו מענינים היו, ועזרנו לערוך את השולחן להוריד מהשולחן והכל. עכשיו צבי יהודה היה המכר אתה מבין, צבי יהודה היה הבלבוס שלנו(הבוס).
אורי: איך הייתה הנסיעה בדליזנסים? 
גריטה: רגע אחד, בדליזנסים מצוין שמח. אח"כ הלאה לכל הקיבוצים: למחניים, לאיילת השחר, לכל מקום ובכל מקום השאירו כמה חברה בכל מקום קיבלו אותנו יוצא מהכלל ועד שיום שישי הבא הגענו לטבריה.  חלק הלכנו גם ברגל. 
אורי: איך עברתם את ראש פינה? בגבול?
גריטה: לא אז לא ידענו משום דבר, היינו נערים, נערות צעירים מי התעניין, הביאו אותנו פה, הביאו אותנו שמה, היינו כבר בטבריה בים שישי בערב. איך שהספרדים התייחסו יפה אלינו, הלכנו גם ברגל וקוצים היה לי במשי, הכל היה קרוע בלוע באנו והם נתנו לנו והכל איך הם קיבלו אותנו כל כך יפה, תכף ושרו ואוכל ושתייה והיינו אצלם לילה אחד, כן בשבת וישנו ופעם ראשונה בחיים שלי שמעתי שישנים גם על הארץ אבל הם שמו לנו שמיכות ומזרונים ואח"כ היינו גם ב-  club(מועדון) ושרו שירים עבריים. זהו, עבר שבת והלכנו הלאה.
אורי: אתם דיברתם עברית כבר?
גריטה: לא, איפה מי ידע עברית! אולי היו כאלה ש..
אורי: הכל בגרמנית היה..
גריטה: הכל בגרמנית היה, כן הכל היה בגרמנית, אז אנחנו באים, כן, יש וצריכים לנסוע שוב פעם באיזה עגלה או אני יודעצ במשהו עד קבוצת כינרת. הוא, צבי יהודה היה לו בית על שפת הים, אישתו נפטרה איזה שבועות מקודם, הוא נשאר אלמן אבל הוא התייחס אלינו, אני כבר לא זוכרת איפה היה כבר מילו, אני כבר לא זוכרת את מילו, פה היה אצלנו רק צבי יהודה, הוא היה המנהיג שלנו, היה שמה דבורלה ברויט אחת שהיא הייתה אדוקה ולא רצתה בשום אופן לנסוע ונשארה ואמרה שהיא תלך ברגל, איך הצילו אותה, ערבי, איזה מזל היה, למחרת בבוקר אמרנו אי אפשר ככה מוכרחים לחפש אותה..
אורי: היא הלכה ברגל מטבריה עד...
גריטה: היא הלכה ברגל וערבי בא ורצה להתנפל עליה, היא צעקה ואלו שהלכו כבר להביא אותה מכנרת, הלכו להביא אותה והתחילו צעקות והוא (הערבי) ברח אל ההררים והצילו אותה זה היה מזל שבאו. 
אורי: העיקר הגעתם לקבוצת כינרת..
גריטה: .... והלכו איתה, באנו לקבוצת כינרת שמה רקדו את ההורה, הבה נגילה, למדנו שמה לשיר ולרקוד הורה, שמחו וקיבלו אותנו יפה מאוד והיינו שמה בבית הקטן של צבי יהודה גם כן וקצת שמה, חילקו. וביום ראשון באו מביתניה חברה ואנחנו היינו צריכים לביתניה כן, ובכן מה היה..
אורי: מה הייתה ביתניה?
גריטה: לא חכה רגע, אתה מוכרח, מביתניה באו בחורה אחת ואיזה בחורים, מונק היה אחד ועוד כאלו שמנהלל שהם היו אבל בבתניה ובחורה אחת התאהבה בי תכף ומיד,היא, אני יהיה אתה בחדר אני יהיה חברה שלה. טוב מאוד אני לא צריכה לדאוג, אבל מה היה, היא ידעה לרכב על פרדה והיא נסעה ועל ההר לכינרת הגבעה הזאת, פתאום הפרדה זרקה אותה, היא אמרה שהיא קפצה אז מונק וכל אלו הלכו תכף לשמה ואני עכשיו רציתי לרכב, אני רכבתי והפרדה גם כן ברחה לי, מה היה, אני נזכרתי שבהתעמלות אמרו לנו להחזיק שיווי משקל אז אני לא נפלתי, השתדלתי לעשות כמו שלמדתי בהתעמלות אבל הם תכף באו לעזרתי מכל הצדדים ולקחו את הפרדה ואמרו עכשיו את כבר תדעי לרכב. באנו לביתניה, הביאו אותנו לביתניה, ולי היה חדר נחמד עם החברה הזאת מה היה שמה, היא נסעה גם כן לאמריקה, היינו חברות .....
אורי: אני רוצה שתספרי לי על ביתניה למה הקימו את ביתניה? מה עשו שם? מי היה המנהל? איך עבדו? למה עבדו ? מה הייתה הכוונה בהקמת ביתניה?
גריטה: בביתניה היה חווה בן צור הוא גר בטבריה היה המנהל של זה, הוא בא תמיד על סוסו,, משפחה שלו הם גרו בכנרת, הם גרו בכנרת, כן הם הזמינו אותי איזה פעמים לבוא לנגן אבל לי היה בושה, אני ינגן? על פסנר? קיבלתי בביתניה גם כן מכתב מחברה אחת אני יודעת שאני יבוא לנגןבשתל אביב באיזה בית ספר לריקודים ואיזה משכורת הם רצו לתת לי והראיתי לחברה וצחקנו כל כך, אני באה לנגן פה עם יכולתי בוינה...
אורי: מה הייתה הפרנסה של הקמת ביתניה?
גריטה: חקלאות זה היה, בבתניה היה שמה, הסבא של יעל מוצניק, הוא היה מנהל עבודה.
אורי: איך קראו לו?
גריטה: הרשקוביץ, אדון הרשקוביץ, איזה בן אדם נחמד.
אורי: אבא של מנחם?
גריטה: כן, כן, היה הסבא של מנחם..
אורי: האבא של מנחם הסבא לא.
גריטה: אה כן, אז היה שמה עוד איזה בחור... העיקר שמה היה פעמון גם כן והכל. אני העבודה שלי הראשונה הייתה אקליפטוסים קטנים לשתו מעציץ קטן לעציץ יותר גדול. זה היה עבודה מאוד יפה ואינני יודעת, הוא אח"כ ידענו מביט עם משקפת מרחוק מי שעובד, והכל. היו שם ספרדים מטבריה, הספרדים אמרו מה את כל כך חרוצה והכל לא יכלו לסבול, מה זה אני מיד אהבתי להצטיין ועם אני עושה עבודה אני עושה....
אורי: כמה אנשים עבדו בביתניה?
גריטה: אינני זוכרת היו איזה מאה בערך. מטבח גדול היה וחדר..
אורי: את זוכרת את האנשים שעבדו שמה למשל?
גריטה: כן, מהידידים שהתידדנו היו קודם כל מרים מנזל ומנזל וכל מיני אני יודעת יעקובוביץ..
אורי: מהאנשים שגרו ביבנאל מי היה?
גריטה: ביבנאל, רגע אחד, אני בשנת, איך הגענו ליבנאל, אני רציתי איזה זמן, עבדנו שמה, הוא נתן לי משתלה, משתלת גפנים הוא נתן לי על שפת הירדן ושמה היו יתושים משהו נורא אתה לא מתאר לך ואני גירדתי והידיים שלי היו מעפר מהאדמה מהמשתלה שהתעסקתי וקיבלתי פצעים ועל חמור אחד שלחו אותי לחפץ לכנרת, הוא היה הרוקח הוא היה כל המדיצינט (הרפואה) שלנו אז הוא היה קושר עם, אוי איך קראו לזה דבר שבוער נורא לא יוד..
אורי: גוטרן, גוטרן..
גריטה: לא, לא, לא זה דבר אחר ששרף. אבל הוא ידע לשרוק הוא היה רוסי מרוסיה הוא היה, שירים יפים והכל והוא ידע שאני אוהבת מוזיקה אז הוא היה קושר..
אורי: אז כמה זמן הייתי בביתניה?
גריטה: רגע אחד מה יש כל כך הרבה לספר, אז הוא היה קושר מלמעלה עד למטה זה היה נורא והוא היה שורק לי שירים רוסים שלא יכאב לי וזה היה נהדר הוא היה נפלא, חפץ הוא היה אדם נהדר. נו ככה היה העבודה, אח"כ היו כאלו שהלכו לחנה _____, גן אני רציתי ללכת למוד החנה _____..
אורי: איפה חנה _____ בנהלל?
גריטה: כן, הוא לא נתן לי הוא אמר מה שאת רוצה אנחנו ניתן לך ללמוד ואת לא אוהבת מטבח נוציא אותך מהמטבח כשזורעים שעועית ודברים כאילו את הכי טובה אז את לא תלכי למטבח ותזרעי וזהו ולא נתנו לי ללכת, הוא אמר כל דבר מה שאת רוצה את יכוה ללכת ללמוד.
אורי: קיבלת גם כסף? משכורת? 
גריטה: אה, הוא סיפר לי את זה לכולם. פתאום קוראים לי אחרי איזה חודש אני חושבת זה היה, פתאום קוראים לי, גריטה קוראים לך למשרד של פיק"א. ובכן אמרתי קוראים לי למשרד, אני באה למשרד ושמה רוצים לתת לי כסף, כמה שאני התרגזתי, מה הלא יכולתי להישאר בוינה, מה באתי בשביל כסף וברחתי, ברחתי החוצה, אז אח"כ אמרו לי שכל פעם אני רק אחתום וזהו אח"כ..
אורי: ליבוביץ היה כבר בבתניה?
גריטה: ליבוביץ היה בחוץ הוא היה כבר מחזר אחרי, היה לי חבר אחר, בחור אינטליגנטי מאוד אבל עזבתי אותו אתה יודע למה?
אורי: הוא עבד בבתניה גם כן כשבאת הוא היה?
גריטה: בטח, ליבוביץ היה לו מלריה, כל איזה ימים הוא היה חולה ועם חום והם היו באיטליה הרבה זמן אז הוא היה שר מארבעים, ארבעים ואחת חום היה שר שירים איטלקיים. מצוין הוא לא ידע לשיר אבל הוא שר.  
אורי: כשבאת לביתניה ליבוביץ היה בביתניה ורק באת הוא התחיל לחזר אחריך?
גריטה: כן..
אורי: ובת כמה היית?
גריטה: 17, אבל היה לי חבר אח שהוא גם כן הוא, אבל מה את החבר שלי גם כן עזבתי בגלל דבר כזה כמו שאיתם. הייתי פעם חולה היינו שלושה בחדר כל כך אהבנו אחת את השנייה, שלושה בנות אחרי שהיא חנה לזו הייתה נוסעת לאמריקה החברה זו שלקחה אותי לחדר אז הוא הלך לצמח והביא דברים, הייתי חולה, התקררתי אני יודעת משהו, אז הוא הלך לצמח והביא שוקולד הוא הביא דברים ונתן לי והם שתיים אז אני גם כן אני חילקתי להם אז הוא סחב להם את זה מהיד ואמר שזה רק בשבילי וזה כבר לא מצא חן בעיניי. הוא היה אינטליגנטי, הוא ידע אנגלית, הוא ידע מוזיקה הוא היה מאוד אינטליגנטי והכל..
אורי: אז הוא סחב האינטיליגנט את השוקולד
גריטה: חשבתי שפה אני יהיה בידיים נאמנות איתו והלכתי איתו ולדבר היה מעניין והכל, הוא היה מעניין, זה היה דבר ראשון. ודבר שני היה, כל הזמן הוא אמ, בוא ניסע לחיםה, נפתח איזה חנות של קונפקציה או משהו, מה פתאום אני באתי בשביל זה הנה. ומה היה הבר הכי גרוע היה שהוא ידע אנגלית ועל הירדן הייתה סירה הפוכה, זה היה גשר, על הגשרעל סירות הפוכות הלכנו ושמה שמרו אינדים( הודים) והם קיבלו מאנגליה סוודרים וגופיות מצמר נהדר והכל והוא קנה אצלם בזיל הזול כן, אני מספרת לך מה שהחברה מספרים לי, את יודעת שהוא קונה את זה... אז אמרתי מה יש? אז הם אמרו, אבל הוא גם מוכר לחברה.. אמרתי זה יפה.. אבל ברווח, מה אמרתם ברווח, די אני כבר לא רציתי להכיר אותו..
אורי: ככה זה היה מזל של ליבוביץ.
גריטה: אני לא רציתי להכיר אותו. והרשקוביץ הם היו צנועים והם היו נחמדים, הרשקוביץ רצה אותי אבל הוא היה יותר מבוגר ממני ואני אהבתי אותו..
אורי: מנחם הרשקוביץ?
גריטה: לא, לא מנחם, אלחנן הרשקוביץ הוא היה אח"כ בסוכנות היה... 
אורי: בעפולה?
גריטה: בעפולה כן, הוא היה אדם נהדר הוא שמר עליי שאף אחד לא יעליב אותי, שמר עליי והכל אבל אהבה של בחורה עירה בת 17 היה לי יותר, אתה יודע מה שהוא רצה לעשות לי, זהו שאני עזבתי ותו פלפטנה(?) היה שמו מלודג'. ביום אף אחד לא היה בחדר שלנו אז הוא הכניס אותי, אני רוצה רק להגיד לך איזה דבר וסגר את המפתח שאף אחד לא יוכל להיכנס אז אני התחלתי לצעוק, התחלתי לצעוק הוא רצה להשכיב אותתי על מיטה ולהכריח אותי שאני לא יעזוב אותו כבר, אתה מבין. התחלתי לצעוק ותכף ומיד באו ____מהידידים, מהרשקוביץוכל החברה, הופרמן. באו.. מה זה? מה זה? למה פה סגור? אמרתי אלחנן הוא סגר אותי אז הם, תכף הוא הלך ופתח וברח גם כן ואני סיפרתי להם מה זה. אך טוב שיש ידידים טובים אני אומרת לך. 
אורי: ואז את הכרת את ליבוביץ?
גריטה: אז אני היכרתי מי הוא, אה לו אז היכרתי את פלפטנה ועזבתי אותו. הוא אמר שהוא רוצה לאבד את עצמו, הוא לא איבד את עצמו אבל הוא עזב את ביתניה. אז התיידדתי עם ליבוביץ וזה גם כן רק ב___   היינו פעם זה היה בפסח עלינו על התבור והיה לי חברה אחת מהקיבות שלי מוינו  והיא אמרה, למה ת לא רואה, הבחור הזה כזה עדין וכל הזמן מביט עלייך, כל הזמן, למה את לא שמה לב לו, אז התחלנו כבר לדבר והתחלנו להתיידד, אלחנן היה שונה אבל ליבוביץ היה עדין היה.
אורי: מי דומה לו? רפי נכון, רפי דומה לו.
גריטה: רפי? אינני יודעת, כל אח הטיפוס שלו, של עצמו , אבל הוא בן אדם נפלא, כולם אהבו אותו גם כן והוא עבד על הפרדה הכי טובה, לפידה, לפידה היה שמה. הם לקחו אותנו צמיד, היה אחת שמה גם כן, הוא לקח אותי צמיד בשבת על הפרדה שלו, היה לו פרדה שקטה, טיילנו, היה לנו טוב. אבל היינו כולם צנועים עד שבא השומר הצעיר. הומר הצעיר אלה כבר תרחצו יחד, אלה ישנו יחד, לא ידענו דבר כזה.
אורי: בביתניה?
גריטה: בביתניה, לא ידענו מדברים כאילו, כל הדברים האלה של קרואן ההורים, קרוואן הצייר הוא היה לא מזמן דיברו עליו, כן, הוא היה שמה. אך, אך אני הכרתי אותו בתור ילד קטן כבר היה גיל שמונה שלחו אותו אז ללמוד והכל אז זהבה ואייבי קרוון היו שמה חברה טובה, בן צור ראה את כל הדברים האלו מהשומר הצעיר ותכף ומיד בנו זה צריפים על ההר וזה היה ביתניה ב', ביתניה ג' וסילק אותם. אנחנו לא התרחצנו יחד בירדן, לא היו לנו גם בדים ___ היינו בכותונות לא ראינו את הבחורים, הם הלכו רחוק מאוד ואנחנו היינו במקום אחר לגמרי..
אורי: זאת אומרת הצניעות חגגה.
גריטה: כן, כן 
אורי: היה מאוד צנוע..
גריטה: תראה הלא בבית ספר היו גם בנות ובנים באיזה בית ספר אחר לגמרי. לא ידענו את הדברים האלה.
אורי: לאכול אכלתם ביחד.
גריטה: היה לי החבר הזה שסיפרתי לך מהטכניון שהוא רצה להיות מהנדס אז אותו הכרתי כי הם גרו באותו הבית כמו שאנחנו ובאותו גן ילדים הלכנו  וההורים שלו ושלנו היו בידידות.
אורי: וכמה זמן היית בביתניה?
גריטה: בביתניה היינו מאוקטובר 19 כן, עד 23,  שאנו הנה אז בן צור שאל אותי, אותי הוא קרא.
אורי: זאת אומרת, את היית חברה של ליבוביץ שלוש שנים בביתניה?
גריטה: לא כל כך..
אורי: של יצחק ליבוביץ שמו יצחק נכון?
גירטה: כן, אפשר להגיד שנתיים. 
אורי: הייתי בביתניה ולא התחתנת?
 גריטה: התחתנו שם.
אורי: בביתניה התחתנת?
גריטה: כן איזה..
אורי: תספרי...
גריטה: עשו מתנות והכל, אבטיחים היו אז, מה היה, כן כולם, איזה מתנות מהרשקוביץ מגהץ וספרטות(?) קיבלנו, כל מיני דברים קיבלנו כן, שמה התחתנו ובאנו הנה. וכבר הייתי בהיריון..
אורי: ולמה באתם הנה?
גריטה: בן צור שאל אותי, קרא לי למשרד ושאל אותי, יש התיישבות אם אני רוצה.. ואני אמרתי שאני צריכה לשאול את ליבוביץ וליבוביץ הסכים, אני רציתי קבוצה. והוא לא רצה, הוא רצה את שלו ולא ידע להגן על שלו, הוא היה מתאים לקיבוץ הרבה יותר ממני כי אני לא ידעתי לשתוק, אני לא מתחילה עם אף אחד אבל אני לא יכולה לשתוק והוא יכול לשתוק אתה מבין, אז הוא היה מתאים הרבה יותר לקבוצה אבל הוא לא רצה, הוא רצה את שלו את שלו הוא לא ידע...
אורי: ובאתם לבית גן ומה מצאתם בבית גן?
גריטה: בבית גן היו חמישה בתים עם חדר גדול, חדר קטן, למשפחות נתנו חדר גדול, לנו ועל ידנו היה קנטר הוא אז עוד הי רווק, 
אורי: זאת אומרת אתם גרתם בבתים האלה.... 
גריטה: פה, הרחוב שעולה...   
אורי: הרחוב שעולה מתגר, קנטר, מושקין וברושקובסקי למעלה בשכונה הזאת, שמה גרו שתי משפחות בבית אחד, זאת אומרת המשפחה גרה בחדר גדול והרווק גר בחדר קטן.
גריטה: כן, כשבאו מפיק"א...
אורי: אז מי גר בבית של תגר?
גריטה: אני מוכרחה לספר לך..
אורי: רגע, לפני זה, מי גר בבית של תגר?
גריטה: תגר גר..
אורי: נשוי כבר?!
גריטה: לא.
אורי: ומי גר איתו עוד?
גריטה: תגר, תגר, אני לא יודעת עם מי, תגר לבד, תגר לבד, אח"כ הם התחתנו..
אורי: לא, אבל אתם גרתם עם קנטר באותו בית..
גריטה: אנחנו באנו עם קנטר..
אורי: ועם שמושקין מי גר?
גריטה: שמושקין היה, והיה אחד שכחתי מהשמו היה, הוא עזב..
אורי: וכמה זמן גרתם עם קנטר יחד?
גריטה: זה די זמן אצלי היו כבר שני ילדים.
אורי: והייתם בבית של קנטר?
גריטה: כן, השלישית כבר נולדה פה, באו מפיק"א אז אני קראתי את ההסכם וביקשתי ממנו שיראה איך, הרי אני שוב פעם בהריון, איך אפשר, אז הוא אמר שיסדרו וב-25 התחילו לבנות את הבתים האלה. 
אורי: אז מ-23 עד..
גריטה": אז הוא נשאר שמה, הוא קיבל את הבית הזה ואנחנו באנו להנה, שם היו שני חדרים, לא דבר אחר, ללא מטבח ולא שום דבר, וכסם גם כן לא היה בגלל זה אנחנו באנו הנה..
אורי: התחילו לבנות את השכונה הזאת ב- 25 ומתי היא נגמרה?
גריטה: לבקובוב.. זה מהר מאוד עשו שמה בלי יסוד, בלי כלום, 
אורי: את הבתים האלה שאת גרה עכשיו. 
גריטה: כן, כן. איך אנחנו הגענו הנה, כסך ליבוביץ לא, לא היה לנו כסף, הוא לא ידע להרוויח והכל יש כאלה שיודעים כל מיני עסקים לעשות וקיבלו כסף, ליבוביץ היה הכל מצוות. ליבוביץ סיפר לי פעם שהוא הוביל את החלב לביתנ.. זה מותר לספר..
אורי: לא אני רוצה שתספרי, רגע, אני רוצה שתספרי, איך הגעתם הנה ואת החיים ביבנאל מהתחלה, בבית גן, מההתחלה שעברתם לשכונה החדשה שזה ראשון לבקוב ואח"כ קוך והיה אח"כ...
גריטה: שמושיקין.
אורי: לא בשכונה החדשה...
גריטה: אתה סופר מלמעלה למטה. 
אורי: לא אני סופר מפה מלבקוב..
גריטה: כן, כן. 
אורי: ומי פה גר, ליכטנאולץ ליבוביץ וקורקין. זו הייתה שכונה קטנה שנכנסתם אליהבאיזה שנה?
גריטה: 21.
אורי: לא ב-25.
גריטה: 25, 25..
אורי: פה נכנסתם לגור ב..
גריטה: 24 ככה 25..
אורי: 24, 25 נכנסתם לגור בשכונה...
גריטה: 23 עברנו הנה כן.
אורי: ליבנאל וגרתם יחד עם קנטר שנתיים והנה עברתם ב-25 .
גריטה: 25 בנו את הבתים.
אורי: ואני רוצה שתתחילי לספר לי מ.. את החיים...  
אורי: גריטה, אתם עברתם הנה בשנת 1925 כאשר יש לכם שני ילדים..
גריטה: לא, לא, אז עוד לא היו, לא, לא הייתי רק בהריון..
אורי: לא, כשבאת הנה לבית הזה, אז היה לך רק שני ילדים, היה לך אביבה ורפי. והייתי בהריון עם תיקא. עכשיו מה שאני רוצה לשמוע זה איך היו החיים בבית גן ומה קיבלת מפיק"א ואיך התחלתם את החיים שלכם?
גירטה: כן אז זה היה ככה. ויקטור קון היה מנהל של הפיק"א והא היה ציוני גדול, זה אתה יכול להקליט. הוא היה ציוני גדול והוא עזר לנו והוא היה בדעה כזאת שאנחנו כולם צריכים לעבוד עבודה עצמית ושכל העובדים הערבים בבתים זה לא צריך להיות וככה לפי זה גם אנחנו היינו כהה והוא עזר לנו ובאמת הוציאו מכל המקומות איפה שהיו משפחות הרתה, בתיה שמואלביץ סירה שהערבי הו היה כולם, בוס שלה הוא היה מלמד אותה והוא היה לוקח אותה על הידיים ואוכל והכל...
אורי: ופה לא היו ערבים בכלל?
גריטה: לא, לא למעלה עבדו קצת ערבים אבל לא כל כך, לא, לא אנחנו עבודה עצמית.
אורי: מה קיבלתם מפיק"א?
גריטה: חמש לירות כל חודש איזה זמן בשנה הראשונה וכל אחד קיבל פרה ופרדה ועגלה נדמה לי ככה, הסתדרו, עבדו ..
אורי: כמה דונם אדמה קיבלו?
גריטה: זה אני לא זוכרת.
אורי: ואיך היו החיים?
גריטה: החיים היו מלמעלה ברחוב היו מזמינים אותנו והיינו רוקדים בשבתות הורה איתם. ומשפחת מקלר היו מאוד נחמדים, עזרו לסוניה לבקוב אם שכחת, לבקוב היו על ידנו ומשה בן ציפרי שכחתי גם כן להגיד. איתם היינו מאוד בידידות, כשאני הייתי צריכה לנסוע או משהו אז מיד היו נשארים הילדים אצל סוניה.
אורי: אבל איך היו החיים במושבה, איך התפרנסתם? מה, איך?
גריטה: עבדו קשה מהבוקר עד הערב ומי שנשאר בבית היה צריך, הילדים ובישול וכל זה. איזה מזל ___סחין צריך לספר גם כן. לא היה לנו תמיד כסף, למשל בשביל זכר לימוד. היו צריכים לחכות שכבר היינו פה, כשאיזה עגלה גודלת והיא מפקירה ונוכל למכור אותה. אבל היה פה חנות סחין וזה היה אדם שקשה לתאר. הוא נתן קרדיט והוא לא פחד כשבזמן הגורן הביאו אליו את כל התבואה והוא לא היה מוכרח למכור אותה כי היה לו כסף, הוא מכר אותה ביותר ביוקר ככה שאנחנו יכולנו ולנו היה פרופיט (רווח) מזה הוא נתן לנו כל הזמן כשלא היה כסף לשלוח את הילדים לבית הספר אז פעם אחת הוא בא בשבת הוא היה תמיד בא, הכיס מלא סוכריות לכל הילדים, דייץ הוא קרה לליבוביץ ( אומרת משהו בגרמנית), אז ליבוביץ אומר שהילדים בבית ואין לי עוד עכשיו את הכסף לשלם..
אורי: כמה כסף זה היה?
גריטה: אנילא זוכרת, אני לא אהבתי כל כך את הדברים האלה, אז הוא אמר (אומרת משהו בגרמנית) הכל יהיה בסדר  וככה זה היה לולי הוא היינו צריכים לעזוב מפה. יש לנו ידידים ברמתיים, הם רצו שאנחנו נבוא והם יסדרו לנו יפה, אבל ליבוביץ רצה פה להיות זה מצא חן בעיניו החקלאות והכל ולוי סחים אני לא יודעת מה שהיה. אדם כזה, קשה למצוא, לכולם.
אורי: אז הוא היה המשביר המרכזי.
גריטה: לא רק לנו, זה היה הדבר, הסחורה אולי לא הייתה כל כך... ליבוביץ  היה נוסע, ליבוביץ ותגר היו נוסעים עם עגלה של פרדות לחיפה, בלילות גם כן.
אורי: להרוויח כסף.
גריטה: לא, לא בשביל סחין, להביא לו קמח, להביא לו סחורה וקיבלנו על זה כסף מעט אבל קיבלו בכל אופן. ליבוביץ היה מנקה לו את האורווה, את החצר וקיבל שוקולדה בשביל הילדים אתה מבין ככה חיינו, ככה הסתדרו.
אורי: היו עובדים קשה, כל החורף, לוקחים בהקפה ובזמן הגורן היו מחזירים לסחין את החוב.
גריטה: תמיד היו מביאים אליו, הוא לא היה מוכרח תכף למכור את זה בזול. למשל ליבוביץ פעם נסע עם החיטה.
אורי: אבל למה היה צריך את סחין עם היה צימרמן?!
גריטה: אל תדבר איתי על צימרמן מפני שאני לא רוצה לדבר על אנשים רע. אני עוד אח"כ כשהוא היה נורא חולה כי אני לא יכולה להיות ראה אבל הוא היה רע מאוד אלינו, רע מאוד, אני לא רוצה לדבר על זה. 
אורי: הוא היה נותן..
גריטה: לא רוצה לדבר על זה.
אורי: אצלו היו לוקחים קמח? 
גריטה: תסלח לי , אני לא אוהבת לדבר ולזכור דברים רעים על מישהו רע, הוא כבר איננו בעולם. את הטוב על סחין אני אמרתי ובאמת היה טוב, הוא הציל תמיד את האנשים...
אורי: ואיך הייתה הדודה שלי? 
גריטה: מי?
אורי: חייקה סחין.
גריטה: חייקה הייתה בחנות חייקה, היא הייתה כבר זקנה מה אני יודעת ____גם כן הם היו כולם טובים, כולם טובים.
אורי: אז סחין אחז את התושבים המושבה..
גריטה: הוא הציל אותנו אחרת לא היינו פה.
אורי: אם לא היה סחין במושבה היה רעב?
גריטה: כן.
אורי: למרות שצימרמן היה לו הרבה כסף, הוא היה ___ פיק"א ותפקידו היה ___ .
גריטה:תפקידו היה באמת, אם יש שמים וגיהנום וגן עדן אז הוא צריך להיות בגן עדן.
אורי: מי?
 הוא סחין, סחין, לא, לא מצימרמן אני לא רוצה לדבר( ממלמלת משהו בגרמנית) יותר על זה אני לא רוצה לדבר. מה אתה רוצה עוד לדעת?
אורי: מה הייתה העבודה של ליבוביץ.
גריטה: ליבוביץ מהבוקר עד הלילה הלך אחרי הפרדות וכשהוא בא הביתה נפל לו הראש לצלחת מהעייפות וזהו. 
אורי: ועם החלב מה?
גריטה: אחר כך, קודם הרי היא קיבלה את החלב, מה היה שמה? כן, עם החלב אז הוא היה צריך ללכת לפעמים זה היה יותר קשה, פה קיבלנו את החלב והיו צריכים להביא אותה ליבנאל, 
אורי: כל בוקר וערב קיבלו את החלב אצלכם בבית? 
גריטה: כן, לפעמים פעם בצהרים גם כן. את הנפט אנחנו היינו צריכים לשלם גם כן, סידרו אותנו, כמה הוא קיבל, דוקטור פייגה היה אומר...
אורי: אבל אצל מי עבדתם? מי סידר אתכם?
גריטה: זה היה ככה, אתה יודע, ברושקובסקי היה בועד, אז ליבוביץ אמר לו פעם, תראה אני כל כך הרבה עובד וזה, תוסיפו קצת אז הוא  __ ___ ___ תאכלו ראש בציר ב-12 דוקטור פייגה היה אומר כשליבוביץ היה אומר דיו והולך כבר הביתה, אני יודע שזה 12.
גריטה: רפול אברמזון לא יכל לסבול איך שליבוביץ עובד כל כך קשה בשביל כמעט כלום. 
אורי: כמה שנים הוא עבד עם הפרדות האלה בעגלה?
גריטה: כל הזמן עבד והוא היה בן אדם יוצא מהכלל. 
אורי: את מספרת לי?
גריטה: תשמע, פעם הוא בא הביתה, הוא היה מביא לרב נפט ואז היו הפחים נפט, לשושנה אברמזון למי הוא לא  היה מביא דברים, מה שביקשו ממנו הוא היה מביא, אז פעם נסע אתו איש מכפר יהושוע  אז הוא בא הביתה ואומר, גריטה אני מוכרח לספר לך איזה דבר, כמה שאני התרגזתי היום, מה יש, נסע איתי איש מכפר יהושוע והוא רואה שאני מביא לרב ולזה ולזה דברים אז הוא אומר הו הו אתה צריך להרוויח יפה, אז הוא אומר מה? ומה המצוות זה שום דבר, מצוות זה שום דבר, אז הוא אמר שהוא בכפר יהושוע מביא גם כן דברים לאנשים אבל הוא מרוויח יפה כסף. זה היה ליבוביץ.
אורי: ואיך נגמר העניין הזה שלו עם העבודה הציבורית של ליבוביץ?  איך הוא גמר? מה הוא קיבל בסוף?
גריטה: בסוף רימו אותו, לגמי בסוף. חיים בנה אז בית בראשון לציון 
אורי: איזה חיים?
גריטה:חיים שעבד במחלבה.
אורי: אה, אה כן. 
גריטה: אז הוא לא יכל להיות כבר פה, אז ליבוביץ עבד במקומו אבל החודשים האחרונים נחשבים לפי אותם המשכורת מחשבים את הפנסיה אחר כך. הם רצו שחיים יקבל פנסיה גדולה, אתה שומע, אז ליבוביץ עבד והם רשמו על חיים.
אורי: מי זה הם?
גריטה: שמה, המחלבה, המנהלים של המחלבה.
אורי: של תוצרת ___(?) מי זה היו אז.
גריטה: אני לא יודעת, אני גם לא רוצה להגיד שמות.
אורי: לא צריך, לא צריך. 
אורי: יותר טוב לא להגיד.רק להגיד שמות של אנשים שעשו טוב. 
גריטה: כן, ככה סידרו את זה. 
אורי: זאת אומרת הוא עבר כמה שנים, 
גריטה: כן, הרבה שנים הוא עבד
אורי: ויצא בחוסר וערועור קול(?)
גריטה: הוא היה מביא צינורות אצל זה שגר אצל סחין, מה היה שמו, כרגע אני לא זוכרת, לא חשוב גם, לא שם. סחב ומצאו מים ורצו לעשות אינסטלציות, ליבוביץ היה סוחב צינורות אבל בתנאי. נתנו לו שמה את כל הכסף בבנק אבל הוא היה צריך לתת את זה לו והוא חצי נתן אנחנו לא יודעים על כל פנים ליבוביץ לא רצה להגיד הוא אמר לא לדבר על זה ןזהן, תמיד היה ליבוביץ כזה.
אורי: סידרו אותו היה איש טוב. עשיו איך היו החיים במושבה? איך חייתם ען הרחוב העליון?
גריטה: תראה, אני, למה, אנשים נחמדים..
אורי: את אימא שלי את זוכרת, את שרה שרפמן את זוכרת?
גריטה: איזה אישה טובה היא הייתה, מה אתה מדבר כל כך נחמדה ואישה אינטיליגנטית, נו אבא שלך לא היה לי כל כך עם אימא נורא אהבתי אותה. 
אורי: והרחוב העליון כיבד אתכם..
גריטה: היינו אמלם הרבה, היה הרבה פעמים, שבתות והכל התאספו אצלם אצלכם שמה בבית ___ אח"כ איך אתה עלית שמה, התחלקת על..
אורי: התחלקתי על בננה. 
גריטה: כן היו צריכם להוציא. נו כולם עזבו אח"כ.
אורי: ואיך היו החייםם במושבה, החיים החברתיים?
גריטה: חברתיים? היה לנו חוג, גם אימא שלך נדמה לי וגם אלה סנדלר והיה ברושקובסקי ההצעירים, היינו מתאספים ואצלי היה ככה. היה  פה איזה אחד מוזיקלי והוא ארגן מקהלה.
אורי: איך קראו לו?
גריטה: הכל כרגע אני שכחתי, בזמן האחרון על הרגע אני כבר לו כל כך רק איך שפעם הייתי.
אורי: ואת זוכרת את הבניין עם שתי הקומות? 
גריטה: הכל, הכל.
אורי: מה היה בבניין הזה..
גריטה: תראה, תראה מה שהיה, הוא ניהל גם סוס, שרה, מה שמע, בידץ גם כן הייתה ידידה שלנו, בשבתות כולם היו באים אליי, בים שישי בערב באו כולם אליי. חוץ מזה היו לנו שבתות שאנחנו הלכנו כולנו יחד פעם לזה, פעם לזה, פעם לזה. אני זוכרת שהייתי עושה עוגות והילדים ביקשו הלוואי שישרפו שהם יקבל וגם כי רצו כמה שיותר אז לילדים לא כל כך נתנו. היו זמנים יפים פה היינו מתאספים.
אורי: את הרונדה את זוכרת שהיו רוקדים?
גריטה: מה? 
את הרונדה.
גריטה: הברון?!
אורי: את הרונדה, הריקוד הזה בשמחת תורה. 
גריטה: נו? 
אורי: את זוכרת שרקדו?
גריטה: כן, היינו שמה בבית הכנסת שמה, שמחת תורה היה יפה, כל החגים. אח"כ היה כשהיה הבוסטזי הזה המוזיקלים אז באו כל יום שישי, אני הייתי מנגנת ושרה ורק אח"כ אני לא ידעתי בכל, אח" כ סיפרו לאחרים לפני שהם ישבו, הנוער ישבו על המדרכה והיו שומעים בשבתות, לי היה פסנתר, בשלושים ואחת הבאתי לי את הפסנתר, אז קנו גם בבית ספר פסנתר.
אורי: למה חזרת לוינה? ובאיזה שנה?
גריטה: ב-21, הייתי לבקר אותם. ב-21 וב-31. ב-31 אבל הייתי צריכה ניתוח, שמה עשיתי ניתוח והכירורג אחרי הניתוח בא ושאל אותי, מה את עושה בפלסטינה שלך? אז סיפרתי לו אנחנו....
אורי: היית בוינה עם כל שלושת הילדים?
גריטה: כן, כן, כן, כן, הם הלכו שמה לאיזה גן ציוני..
אורי: כמה זמן הייתם שם?
גריטה: מה זה לי לא נתנו לחזור זה היה נורא, בספטמבר היה כבר קור היה להם כבר קר, במעילים, אף אחד לא הלך במעיךים אבל הם לא רגילים ועוד אין שום דבר. הלכתי אליהם ואמרתי לפלסטינה כי זה לא ייתכן, הילדים קר לילדים אנחנו מוכרחים לחזור האבא שלהם מחכה.
אורי: למה לא לקחת את ליבוביץ לוינה, למה? 
גריטה: מה פתאום, הוא יילך לוינה, הוא רצה ללכת לוינה?!
אורי: אז היית בוינה כמה זמן?
גריטה: בסוף ספטמבר רק יכולנו לחזור. הילדים קפאו זה היה נורא. אל תשאל אורי, סיפרתי לו מה שאנחנו עושים והוא אמר אצלך הכל קרוע בבטן ואסור לך יותר לעבוד, בטח אסור לי לעבוד, מי עשה בחכורה שיהיה קצת כסף לשלוח לרפי למקווה ישראל? אני! ליבוביץ בשבתות היה עוזר לי גם, שונפלד(?) בא לקחת תמיד דברים טובים אצלנו קצת ירקות, אהבתי אותו מאוד את השונפלדים. הצטערתי שם עלו למעלה. 
אורי: עכשיו תגידי, את השריפה של הגורן את זוכרת פה?
גריטה: לא כל כך..
אורי: מה את יכולה לספר על תקופת הגורן במושבה?
גריטה: אני זוכרת שאני הלכתי עם הסוסים מסביב לדוש את החיטה זה אני אהבתי, כל העבודות של גברים אני אהבתי נורא. מה היה, אמרו רק שיש כאילו שגנבו אצלנו חיטה אני יודעת אפילו מי אבל לא אגיד. מה זה, גנבו לנו 70 הודים את יודע מה זה. גידלתי 70 הודים, איזה עבודה, כמה זה עלה, אבל ליבוביץ תמיד אמר גריטה אני לא רוצה לריב, אני לא רוצה לריב. בא ליבוביץ זה היה יום לפני שהיינו צריכים להביא אותם לגרוסמן. ליבוביץ בא לשם ובדיוק הם אמרו מי זה הביא, בדיוק הם תיארו את הכל, וליבוביץ אמר לי ואמר לי לא להגיד. אתה יודע מה זה, היה יכול להיות קצת כסף..
אורי: מה את יכולה לספר עוד על סחין?
גריטה: על סחין רק זה שהיהי אדם יוצא מהכלל, אדם יוצא מהכלל.  _____ תכף תגיד לי _____ אני אמרתי ____ סחין אל תיסעו.
אורי: והילדים, למדו טוב הילדים?
גריטה: כן, כן, רק רפי לא כל כך, אבל אתה זוכר איך היה שמו המורה, בליני זה אתה יכול להציג, זה היה נחמד, עם בליני היינו גם כן בידידות טובה. הם באו אלינו אנחנו באנו אליהם, היינו מאוד פעילים, פעם אחת אנחנו עשינו אפרוחים הבורות יצאו, אינקובטור יפה מאוד ובודה הכנסנו שמה בלול, אבל בלול יש רק רשת והנפט, הרי לא היה חשמל אז. המנורה של נפט עם היא כבתה אז אוי ואבוי הם כולם ימותו אז ליבוביץ אמר שאנחנו מוכרחים להביא אותם הביתה את הברודה עם האפרוחים. הילדים ישנו שמה ואנחנו פה היה לנו ספה ופה אנחנו וליבוביץ הבטיח שהוא יסדר את זהה. 
אורי: בתוך הבית שישנת בסלון.
גריטה: הפסנתר כבר היה פה. 
אורי: היה קש על הרצפה?
גריטה: לא, זה לא, שמיכה או משהו, , שקים. אבל הם כל הזמן גדלו וליבוביץ, מחר, ליבוביץ היה כול הזמן עם המנינה( מחר בספרדית) הזה כל פעם מחר, מחר הוא יסדר ובאמת הוא היה כל כך עסוק. אז פעם אחת, והם גדלו ויצאו החוצה. סידרו להם ברודה וגם ליבוביץ סידר לבם קצת קיר שיוכלו גם לצאת, לא להיות כל הזמן תחת החום אבל הם גדלו והתחילו לקפוץ החוצה ואני צריכה לרוץ אחריהם לשחק איתם מחבואים. פעם אחת דופקים בדלת, ללכת הרי לא יכולנו כל כך אמרנו יבוא, הדלת הייתה פתוחה, בליני וחסידה עומדים בזה ופתאום  התחילו האפרוחים לקפוץ ועל הפסנתר, בכל מקום ועל בליני, היה לו בטן אתה זוכר? בליני מתחיל לצחוק והבטן מתנדנדת, או, או אפילו האפרוחים של ליבוביץ הם מוזיקלית 
אורי: אז כל שנה הייתם מגדלים את האפרוחים בסלון בבית?
גריטה: אח"כ כבר לא כל כך. זה היה כל כך, אני רואה אותו לפני עכשיו, הוא היה נחמד, אתה יודע הרבה פעמים באתי אליהם, הוא עזר לה עם הילדים אבל הוא למד, תמיד הוא למד, הוא למד אנגלית,..
אורי: הוא לא היה מנהל קשה בבית ספר., היה מרביץ לילדים..
גריטה: היה מנהל נהדר, הוא סידר שיהיה פסנתר ואת הפסנתר לקח לחדר הזה וסגר את זה תכף והזמין בד שיתפרו, הוא אינטיליגנט היה והוא רצה שיהיה איזה דבר. העיקר שאח"כ היא סבלה מאוד, היה לה  אקזמה וזה מגרד לה והם לא יכלו להישאר פה. אז הפ עזבו ושמה כל המקומות היו תפוסים זה לא כמו היום שהרבה והכל, והוא היה צריך להיות עוד פעם מורה אחרי שהוא היה מנהל. זה כאב לא מאוד, כי זה שהוא היה ציוני מאוד ורצה לגור בכפר אז הוא היה צריך לרדת שוב להיות מורה.
אורי: מי את זוכרת מהמורים ביבנאל? את גלטמן את זוכרת?
גריטה: כן גלטמן היה מנהל..
אורי: את אורי?
גריטה: אלה כבר היו מקודם אח"כ באו אחרים, בא בליני אני אהבתי מאוד בתור מנהל. כן היה מקודם, הוא היה אצל ברנדשטטר הוא היה גר אבל חיים קשים, אבל זה היה מובן שחיימקה..
אורי: איפה היית אופה את הלחם?
גריטה: אל תשאל איך שמרים הייתמכבה לנו הרבה פעמים היינו צריכים להבעיר את הלחם והיא שפכה שמה בטבון מים. אוי איזה. 
אורי: היה לכם טבון שמה בחצר,
גריטה: טבון כן, יחד אתנו. 
אורי: בשותפות
גריטה: הצד שלהם ככה הם רצו אז נתנו לצד שלהם, אל תשאל זה היה לנו הרבה עבודה. 
אורי: ואח"כ פה איך הייתם עושים?
גריטה: ליבוביץ עשה, ליבוביץ ידע הרבה דברים..
אורי: עשה טבון?
גריטה: לא, לא פה כבר לא, במטבח, רגכ אחד, שמה היינו והם עזבו וקרן קיימת היה מעוניין רק באדמות שלהם ולא בדירה ולנו לא היה מטבח בנוי ולא היו שירותים שום דבר לא היה לנו, את הילדים שרחצתי הייתי צריכה להכניס לחדר ושמה לחמם ובחוץ היה גן המחלבה ועל הראשים שלנו היו רוקדים עכברושים.
אורי: פה?
גריטה: פה לא, שמה בבית הישן..
אורי: כן יחד אם 
גריטה: לא, לא, לא..
אורי: אה בבית השני 
גריטה: לא שמה. זה היה נורא וליבוביץ כסף לא היה לנו, לתקן איזה דבר, לליבוביץ אף פעם לא היה כסף, קיבלתי מוינה, הכל. אתה יודע שכשנולדה אביבה..
אורי: המשפחה מוינה שלחה לכם כסף?
גריטה: כן, אבל ליבוביץ לקח את זה תמיד לוועד, הוא היה בוועד והיה צריך את זה תמי, תמיד היו צריכים לנסוע לפיק"א, תמיד הוא הבטיח ועד היום הוא לא שילם. כן הם רצו ש.. הם שלחו לי הכל מהן היו לי הכל. אנחנו ולבקוב היינו במצב הכי טוב, הם היו מזה שהוא היה בסוכנות וקיבל משכורת וחיה הייתה אחות וקיבלה משכורת, עזרו ללבקובים ואני קיבלתי מהבית. אביבה נולדה ולא חיתולים ולא כסף ולא שום דבר היה. איך ליבוביץ תיאר לו את זה אני לא יודעת, שום דבר לא היה. ולא היה טיפת חלב ומי שהיה יכול אבל מהבית שובח מזה ועוד שובח שמה שהצילה, הם היו גרים כמו רפי איפה שמרים ____ ועוד איזה דבר ליבוביץ עשה איזה ארון גם כן, ליף ענקי שמה היה מיטת ילדים חדש, עם מזרון כבר ועם חיתולים ועם גופיות והכל מה לא היה שמה ועגלת ילדים, הכל היה, חוץ מזה אני קיבלתי כל פעם דברים בשביל ילדים. הייתה דודה כל חג, קיץ וחורף שהייתה שולחת חליפה אחת לילד ושתי שמלות, דודה אחת שהייתה גם כן בוינה שהייתה גיסתה של סבתא, אבל הם היו גיסות ככה.
אורי" זאת אומרת המשפחה עזרה לכם מידי חודש בחודשו..
גריטה: לולא זה לא הייתי יודעת מה הייתי עושה. הם שלחו הכל, שלחו עוגות על חמאה, סלמי
אורי: כמה שנים?
גריטה: כל השנים.
אורי: עד לפני כמה שנים?
גריטה: עד היטלר, עד היטלר.
אורי: כל הזמן שלחו ו..
גריטה: כן, מפראג, מפראג היו שתי אחיות, לאחת היה בן, לאחת היה בת 
אורי: של אימא?
גריטה: לא שך אבא דווקא, של הסבתא. גם כן הבנות של אח סבתא. והיה בהונגריה סבתא של סבא הם היו בהונגריה כשהייתי קטנה אז עם דודה שהיא הייתה גם בת דודה של אימא וגם גיסה של אימא אז בחופש היינו נוסעים להונגריה. 
אורי: אז הם כל הזמן עזרו לכם להסתדר, זאת אומרת אם הם לא היו...
גריטה: אחת היה לה ילד אחד והם היו אנשים עשירים גם כן, היה להם בת חירשת, הבנים היו אלכימאים.
אורי: אז אם לא היו עוזרים לכם המצב היה פשוט..
גריטה: אני לא יודעת, היינו מוכרחים לנסוע לרמתיים, הידידים ברמתיים רצו אותנו וככה תמי, חגים נסענו תמיד ל__ . אז הם לא היו ברמתיים הם היו בחיפה, כי הכרתי אותם בטבריה והיו ידידים כמו משפח, בביתניה הכרנו, בביתניה היינו גרים כל אחד חדר ואח"כ היה מטבח שחילקו אותו לשניים על ידי מחצלת, הייתי בידידות כל כך אתה, עם לוי, היא האימא של עוגניה לא מזמן דיברו גם על עוגניה ובא _____ אני שמעתי דבר שמפליא אותי, אני שמעתי ששנים גרים באיזה מטבח ורוצים לחלק אותה זה אני שמעתי, אבל שתי נשים שירצו דווקא שיורידו את זה ושיהיו יחד, זה עוד לא שמעתי וככה היינו תמיד כמו משפחה. גם עכשיו עוד האח שלהם הוא היה אז בינה עוד באוניברסיטה דוקטור זיסי אורן אנחנו היינו אצלם, הם באו אלינו. יש להם בן שהוא גם פסנתרן והוא גם מלמד באקדמיה, לא מזמן הם היו כולם אצלנו..
אורי: ולא רצית לעזוב את בית גן כל השנים למרות המצב הקשה הזה?
גריטה: רציתי לרמתיים אבל הוא לא רצה. תשמע היה לנו ידידים בנשר, הוא היה מנהל של עבודה והם רצו אותנו שמה, גם לנשר נסעתי זה גם כן אחד מאילו שאני מספרת שהיו ידידים שלנו, איתו אני מתכתבת, עכשיו הוא ברחובות.. 
אורי: זאת אומרת, ליבוביץ בשום אופן לא רצה לעזוב את בית גן. הוא היה מבסוט פה. 
גריטה: הוא היה כזה שהוא לא צריך בכלל..
אורי: רפי דומה לו לליבוביץ ככה בעבודה ב..
גריטה: רפי גם כן דומה לו, יותר מידי טוב רפי לכל אחד. רפי טוב גם כן..
אורי: אני מאוד אוהב את רפי, מאוד, מאוד אוהב את רפי..
גריטה: גם צילה וורנר אני יגיד לך טוב שיש לו אישה כזאת כמו צילה הלוואי והיה שומע לה יותר. לצילה יש מרץ ו.. נו איך להגיד..
אורי: חוכמת חיים.
גריטה: לא שייך לחוכמת חיים, כן יש לה הוא יודע אבל היא ניציטיבה אתה מבין, זה אין לרפי גם לליבוביץ לא היה, לא היה לו ניציטיב. זה ככה זה ושלא שינוי..
אורי: טוב לא היה.
גריטה: אבל הוא לא שמע בקולי אבל רפי שומע בקול צילה והיא עוד מתלוננת(צוחקים). אני מקווה שכל הדברים האלה לא שומעים.
אורי: לא, לא.
גריטה: ברוך השם, איך אומרים בינו ובינה
אורי: בינו ובינה.
גריטה: איך הרשקוביץ היה אומר, לפעמים אני כל כך מב\סכ הקיצר הדיבה. ככה הוא היה מדבר ומספר, הקיצר הדיבה..
אורי: הוא היה איש נחמד.
גריטה: מי? הרשקוביץ. כולם היו אני יגיד לך, אנשים, אני יגיד כולם. אמרה לי גם לפני איזה שבועות אמרה לי מלכה בבית המרקחת בקול רם שכולם ישמעו גם כן איזה אחת שהיא עם כולם חבר. אני אוהבת אנשים, יש פה, עשיתי הכרה עם דוקטור פוקס ואישתו, היא אמרה שהיא שונאת, קודם כל אומרת שהיא לא אוהבת את החברה של הרופאים. היא אוהבת חברה של רופאים, אני אוהבת שיחות והכל..
אורי: זאת אומרת שאת עוד מעט שישים שנה ביבנאל, בבית גן, שישים שנה.
גריטה: כן, עשרים ושלשוש..
אורי: מה יש לך לספר על סוניה.
גריטה: אה, סוניה אישה נהדרת. חכמה והוא גם כן, אנשים, כולם, אני יגיד לך היו כולם אנשים נחמדים. לכל אחד היו החסרונות שלו והטוב והרע, לכל אחד, זה בן אדם רק, אבל אישה טובה. שאני הייתי נוסעת לפעמים השארתי לה את אביבה, פיצפונת תינוקת. אישה טובה מאוד, אנשים, אישה חכמה. הם באו מרוסיה, .
אורי: מסיביר.
גריטה: מסיביר, כן.  היו אנשים מעניינים. 
אורי: על החגיגות מה את יכולה לספר, של המושבה?
גריטה: החגיגות של המושבה, אני יודעת, כל אחד היה כל כך עסוק בעצמו. 
אורי: בשמחת תורה בעיקר היו..
גריטה: שמחץ ץורה היה יפה, הלכנו פה למעלה אתה זוכר.
אורי: כן, בבית הכנסת למעלה... 
גריטה: בבית הכנסת חמעחה כן, היה נחמד וכולם היו אז כולם היו כמו אחים ואחיות, זה אנחנו לא הבנו, למעלה היו מריבות זה ליבוביץ ואני לא התענינו בדברים האלה. 
אורי: הגן היה למעלה ליד בית הכנסת בבית הועד?
גריטה: למטה היה גן ולמעלה הי בית הכנסת.
אורי: כן, מה את יכולה לספר לנו על הגנון?
גריטה: מה?
אורי: על הגן, על הגננות מה את יכולה לספר?
גריטה: מה יש לספר, הילדים, היו חגיגות יפות אז אנחנו הלכנו כל אחד וצילמו אותם והיו חג פורים. 
אורי: את הואדי את זוכרת? 
גריטה: הואדי, איזה יופי היה הואדי, איזה רעש בחורף זה היה כל כך כאילו ים. בקיץ היינו הולכים שמה בתוך המים, היהי יפה.
אורי: זאת אומרת היו מים בקיץ גם כן בואדי?
גריטה: בקיץ גם כן. 
אורי: היו גם דגים בואדי?
גריטה: לא, לא, ל, זה היה אז זה היה כל כך והיו קוצים והכל, לא יכולים כל כך אבל אהבנו שם לשבת ובחל, בך זה השם בך, הרי אמרו שים היה צריך להיות השם בך היו קוראים לו. היינו יושבים שם זה היה נחמד, ובחורף היה רעש אתה יודע אני התגעגעתי לביתניה, הירדן והים כינרת חסרו לי בוינה.  הדורנו, כל יום ראיתי את הודרנו. היינו רגילים עם הדורנו זה היה כל כך יפה, ביום ראשום אחה"צ היינו נוסעים עם הדורנו הגדולה, עם החשמלית ושמה התרחצו והיו כל היום ופה פתאום יבש, זה חסר לי אבל הלכתי לסוף הבית פה אחרי סוניה היה תמיד ערפל, איזה ערפל, והלכתי לשם והיה נדמה לי תמיד שזה ים. כל כך אהבתי לתאר לי שזה ים, התגעגעתי נורא לזה, נורא, שנים.
אורי: אז עברת מאושר גדול בילדות, בתקופה נהדרת של ילדות למצב כל כך קשה של חקלאות בבית גן. היה לך טוב כל השנים.
גריטה: היו כל מיני דברים, היוגם שכנים לא כל כך טובים, היו גם כן, לא כדאי לדבר על זה. אני זוכרת שנה את שומע, שלא תקליט את זה, שנה לא היה כלום, לא הצליח כל דבר אבל עשינו אפרוחים קצת, לא הרבה מפני שאין אז ליבוביץ אמר לא נעשה אפרוחים הם אצל רופקה עשו כיף וליבוביץ שם את הגדר שהיה לנו קצת וכל הזמן הם פתחו את הגדר. 
אורי: איך היה רופקה השכן?
גריטה: ככה היה שמח, איש טוב.. 
אורי: ואישתו?
גריטה: גם כן אישה טובה.
אורי: והשכן מצד שני?
גריטה: השכן מהצד השני לא היינו ביחסים טובים.
אורי: עם מי ___הולץ..
גריטה: כן, אני יודעת היה..
אורי: וקוך איך היה שכן, טוב?
גריטה: בהתחלה אבל אח"כ ראינו ש... מה שבא אליהם אז הם חשבו שזה שלהם, מה שבא אלינו, אמרתי פעם ל____ לא הייתי צריכה לתת לך לקחת מפני ש.. אבל מה אני לא יכולה להיות ..
אורי: אני זוכר את ליבוביץ הרבה מאוד שנים, הייתי חבר טוב שלו, הוא היה מספר לי, אני מאוד אהבתי אותו, הוא היה מספר לי..
גריטה: אף פעם לא היה מדבר בגסות..
אורי: כן, אני..
גריטה: אף פעם לא היה מספר איזה בדיחה גסה לא שמעו ממנו..
אורי: כשהוא היה בן שמונים כמעט, הוא סיפר לי שיותר קל לו ללכת בן שמונים לבית העם מאשר כשהוא היה בן, צעיר בן 20-35 אז הוא היה אומר שהוא היה צריך לבקש מצימרמן את השק קמח ואיך שהוא היה הולך למעלה ואיך שהוא היה חוזר מלמעלה ואיך שהוא היה מספר לי שהוא היה עולה למעלה וחוזר מלמעלה והוא היה מספר לי שזו הייתה עבודת פרך לעלות למעלה לבקש את השק קמח, היום הוא אומר כשהוא בן שמונים שהוא היה הולך לטייל, היה קשה, אבל הוא היה נהנה. אבל אז, איך היה מבזה אותו  צימרמן בשביל שק קמח, הוא היה הולך פעם, פעמים ושלוש ועד שהוא היה מחזיר את השק קמח. זה הסיפור שהוא היה מספר לי תמיד. 
גריטה: הוא יש לי שכנים טובים, קודם היא הייתה עם קנטר, לא כל כך אבל בזמן שאסתר אך איזה אישה גם עמוס, איזה בן אדם, קצת משוגע בדעת אבל הוא עובד, יכולים לקחת דוגמא ממנו, בארבע בבוקר כבר היה מעיר אותו התרנגול עובד עד הלילה, איזה בן אדם איזה אנשים והיא אין דבר כזה.
אורי: אישתו, אסתר.
גריטה: איזה בן אדם, למרות שהיא אמרה לי גריטה אל תגידי אני פוחדת מעין הרע. אמרתי את אישה אינטיליגנטית, מורה, איך את עם עין הרע, אולי יש דבר כזה, אבל רק בן אדם שהוא מקנא בך או שהוא רע או משהו אבל את יודעת שאני אוהבת אתכם, איך אני יכולה לתת עין הרע ובכלל.
אורי: את בילה, את בילה של אורי שרפמן את מכירה?
גריטה: נו בוודאי היא הייתה מורה רחוקה ממנה בינתיים, והבת שלכם היינו ידידות, אהבתי אותה מאוד, איפה היא באמריקה?
אורי: בארץ 
גריטה: אף פעם אם היא באה אליכם, היא לא יכולה לעשות קפיצה אליי. 
אורי: אני יגיד לה, היא הייתה השבת.
גריטה: כן, באמת תגיד לה שאני עוד זוכרת אותה, מאוד, היא נשארה פה.
גריטה: והבן באמריקה? 
אורי: לא גם הבן פה, הגדול.
גריטה: כולם פה...
אורי: לא יש לנו בן אחד שהוא בארצות הברית.
גריטה: הוא רוצה עוד דוקטור, הוא היה בתל אביב.
אורי: הבן הגדול שלנו הוא דוקטור. לפיזיקה.
גריטה: כן.
אורי: נוני, נחום.
גריטה: נוני כן.
אורי: נוני, דוקטור לפיזיקה...
גריטה: דוקטור לפיזיקה, איפה הוא למד גם כן בחיפה בטכניון 
אורי:  ודוקטור עשה בארצות הברית. 
גריטה: והוא רצה את הדוקטור השני לעשות בארצות הברית, הוא באמת, הוא גדי הוא ממשפחה וינאית
אורי: גם כן..
גריטה: אני אתם נורא בידידות, הם גרים בחולון, הוא עכשיו בפנסיה, הוא היה באגד, כל יום היה נוסע לאילת, 
אורי: חבר אגד אבא שלו, איך קוראים לו?  
גריטה: נאור, נאור זה שמם פיניו נאור, עכשיו הוא כבר לא. אתה יודע מה הוא עושה עכשיו, יש שם אופן של קולנוע, אז סטטיסט שמ מקבל קצת כסף אבל העיקר שיש לו עניין. פעם הוא זוחר ופעם זה.
אורי: כמה נכדים יש לך?
גריטה: כמה נכדים ונינים..
אורי: כמה נכדים שיהיו בריאים?
גריטה: נכדים יש לי.. רגע אחד, מטיקה: אז 
אורי: שלושה. 
גריטה: כן, אח"כ מרפי,..
אורי: שלושה..
גריטה: ומאביבה לאביבה יש בן ובת. 
אורי: זה שמונה
גריטה: כן, ולהם 
אורי: ונינים כמה יש שיהיו בריאים?
גריטה: לאורית, יש שניים ואריאל עוד לא התחתן  אבל כנראה עם עופרה התחתן שהייתה גרה אצל צילה. מכיר אותה? חמודה. צרות.
אורי: למי צרות?
גריטה: לציפי של נחומי.
גריטה: כן, עכשיו אני מוכרחה, אתה רוצה כוס קפה.
אורי: לא, לא אני בסדר.
גריטה: בקיץ אני הייתי נותנת לך איזה דבר קר.
אורי: אני הולך לארוחת צהרים.
גריטה: רגע חכה רגע אחותי נתנה לי כל כך הרבה עוגיות...
אורי: לא, לא אני לא אוכל..
גריטה: איזה עוגיה.
אורי: מה שאני רוצה להגיד לך..
גריטה: איזה משהו..
אורי: לא, לא אני כבר הולך לאכול צהרים עכשיו כבר השעה שתיים     
גריטה: עוד לא אכלת צהרים?
אורי: עוד לא. אני יגיד לך תודה רבה.
גריטה: על מה?
אורי: היהי כל כך נחמד, הנה אמרתי לך שאני יבוא להקליט אותך את רואה.
גריטה: כן, אמרתי לרפי, אורי אומר תמיד ורק לא בא. 
אורי: אני לא בא, הנה אני באתי. 
גריטה: אבל איך תלך ככה.
אורי: אני יבוא עם רפי 
גריטה: בלי עוגיות, משהו..
אורי: אני יבוא פעם אחת. אז תודה ותהי בריאה, רק בריאה.
גריטה: מרגיז אוץי שהיה פה רפי ובי איזה יום שישי או שבת זה היה אז חמישה רגעים הם היו וטלפון מצילה בא אורי שיבוא, מה יש ואילו אני היית באה אז לא יכול, מה אני מפלצת. 
אורי: לא למה מפלצת להפך אני בא פעם, אימא צריכה להיות אחרונה, חברים קודם, 
גריטה: אז אותי לא הזמינו, אני מה אני..
אורי: לא, היינו מעט זמן והלכנו, לא באנו להיות..
גריטה: לא אבל הייתי רוצה גם כן אנ נורא אוהבת את החברה, התחלתי לדבר אל עצמי זאת אומרת לא לעצמי כל פעם למישהו אחר 
אורי: חבל שלא אמרת קודם הייתי זוכרת את השמות, מה היה שמו של קודם איך אני אזכור, שכחתי. זה....